A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nino Haratischwili: DIE KATZE UND DER GENERAL

© Frankfurter Verlagsanstalt, 2014

Fordította

FEKETE ÁGNES

Hungarian translation © Fekete Ágnes, 2024

A fordító köszöni Fekete Éva Szilviának, Zentai Katalinnak és Tömpe Jánosnak a fordítás során nyújtott segítségét.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Wertheimer Gábor

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Kalcsics Ildikó

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektrinikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 013 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A nyolcadik élet – Brilkának

Mihail Lermontov: Kozák bölcsődal (részlet)

Tente-tente, drága szépem,

Nincsen semmi vész:

Hold ragyog a tiszta égen,

Kis bölcsődbe néz.

Szép mesét súgok füledbe,

Zengek éneket;

Hunyd le pillád, tente-tente,

Álmodj szépeket!

Lent a Terek habja úszik,

Zúg a szennyes ár;

Bősz csecsen a partra kúszik,

Dús prédára vár;

Ám apád vitéz levente,

Harc edzette meg:

Hát ne rettegj, tente-tente,

Álmodj szépeket!

Rászoksz harcos életedre

Majd, ha nagy leszel;

Lóra pattansz, és kezedbe

Jó fegyvert veszel.

Szép selyemmel hímezem ki

Harci nyergedet…

Nyugtodat ne bántsa senki,

Álmodj szépeket!

(Galgóczy Árpád fordítása)

PROLÓGUS: NURA

1994 / Nura

Felnézett az égre. A vastag felhőtakarón szinte fájdalmasan vakító fénnyel világított át egy kör. Az volt az érzése, hogy ha elég hosszan bámulná, addig, amíg a szeme is belekáprázik, a ragyogó fehérségben izzó csontokat látna. De elfordult, mert a felhőtakaró pillanatok alatt bezárult, és a szurdok sűrű ködbe borult.

Ismét megvető pillantások és pusmogás fogadta, amikor a piactérre ért. Az öregasszonyok sárga, ragacsos, gyíkszerű pillantása égette a bőrét. Nyilván azért sápítoztak, mert fedetlen fővel szaladt keresztül a falun.

A köd szélsebesen és gonoszul terítette be a szurdokot. Súlyosan és halkan kúszott be a falvakba, végtelen hatalmas szájával elnyelt mindent és mindenkit. Egyre nehezebb volt felismerni még a legközelebb állókat is. A köd és a párás hideg egyre feszültebbé, érzékenyebbé tette az embereket, akik már amúgy is nehezen viselték a falu fagyos hangulatát. Az asszonyok lábujjhegyen tették a dolgukat, mialatt a férfiak elgondolkodva és titokzatoskodva, kis csoportokban vonultak vissza a hátsó szobákba.

Hamarosan az erre a vidékre jellemző hevességgel fog beköszönteni a tél. A falvak lakói felkészültek a jeges, csillagfényes éjszakákra és a dermesztő hajnali szélre. De most valami más is érezhető volt a levegőben, valami szavakkal nem kifejezhető. Nura nem tudott rájönni, pontosan mi, csak azt érezte, hogy semmi jót nem ígér. De másoktól eltérően ő nem akarta, hogy ezek az aggodalmak és félelmek rátelepedjenek a lelkére, és megbénítsák. Örülni akart az első hónak, ahogy minden évben tette. Hógolyócsatákat akart vívni a kis Aszmával, és korcsolyázni akart, anyja minden tiltakozása ellenére, hogy már nem való az ő korában lévő fiatal nőnek az ilyesmi. Szerette volna érezni a hó csikorgását a talpa alatt, le akarta rázni a puha hóréteget a mocsárzöld fenyők vékony ágairól, s közben nevetni, egyszerűen csak nevetni, ahogy azt mindig is tette, és ezután sem kívánja másképp.

Végül is az nem volt új, hogy az öregek összesúgtak a háta mögött, s felháborodott pillantást vetettek rá, jól ismerte ezt, nem volt számára szokatlan, és most a jeges hangulat ellenére, a levegőben lógó, szavakkal nem kifejezhető fenyegetettség ellenére sem volt hajlandó kerülő utat tenni a malomig, hogy a megrendelt lisztet elhozza. Nem fogja lehajtani a fejét, lesütni a szemét. Egy pillanatra Natalja Ivanovna szavai jutottak az eszébe, ahogy vékony hangján, kifinomult oroszságával suttogja a fülébe: „Hogy tartod magad? Így jár egy büszke kaukázusi nő? Húzd ki magad! Egy görnyedt lány sohasem érheti el a célját! Így már jobb, mint egy Bolsoj-balerina, ez igen! Csak így tovább! Jól csinálja, hölgyem! Állandóan figyelnünk kell az oszanká-dra!” Nura már azt is szerette, ahogy ezt a szót kiejtette, minden egyes szótagját külön hangsúlyozva, és ugyan nem jelentett mást, mint testtartást, mégis sokkal mélyebb értelemmel bírt. Nem volt nehéz az emlékezetébe idéznie Natalja Ivanovna hangját, hiszen ő volt az, aki ezt a varázslatos kifejezést megalkotta, ami megkönnyítette számára az összes gátló tényező, az összes akadály leküzdését, és elviselhetőbbé tette az életét kísérő nehézségeket. Hangja olyan eleven volt, mintha csak tegnap váltak volna el egymástól, és valami azt súgta neki, hogy mindig is ezt fogja érezni. Natalja Ivanovna szavaival a fülében még szorosabban ölelte magához a büszkeségét, és emelt fővel, szálegyenes oszanká-val szelte át a piacteret.

„Összpontosítanod kell! A fantázia nem visel el semmiféle önkényességet és hanyagságot. Tudnod kell pontosan, mire vágysz, mit akarsz!” A köd vastag szőrmestólaként borította be, és Nura egy pillanatra úgy érezte, ez is Natalja Ivanovna műve, az ő varázslata, hogy ezzel megvédje a kellemetlen pillantásoktól és sértő megjegyzésektől.

A szurdok elmerült a ködben, és úgy tűnt, a hegyek még a lélegzetüket is visszafojtják. Újra meg újra maga elé képzelte, hogy egy napon örökre elhagyja a falut, és ennek elkerülhetetlensége úgy belevésődött az agyába, hogy másra már nem is tudott gondolni, noha amikor a jelenetet kiszínezte magában, akkor valami össze is rándult benne. És nem az emberektől, nem, sokkal inkább a hegyek miatt, az égbolt közelsége miatt. Itt olyan volt, mintha csak ki kellene nyújtania a kezét, s máris elérné a felhőket, csak egy kézmozdulat, és már tapinthatná is az eget, de ha azt nem is, legalább belélegezhetné.

Az első és egyben ez ideig az egyetlen alkalommal, amikor városban járt – egy igazi városban, és nem a környező porfészkek egyikében –, valósággal letaglózta, hogy ott sem az égbolt, sem a csillagok nem láthatók. Inkább egy díszlethez hasonlított, amit egy tehetségtelen festőnek nem sikerült jól megfestenie. Akkoriban tízéves lehetett, apja kezét fogva siettek át a széles utcákon, s érzékelte, amint autók húznak el mellettük. Furcsán érezte magát, idegenül és szokatlanul. Noha ez csodálatos és izgalmas élmény volt, a nyelvén valami olyan ízt érzett, amit még sohasem, s amit azóta már meg is tudott nevezni: szabadság. De talán ez az íz attól is sokkal erősebbnek tűnt, hogy egyedül volt az apjával, az anyja és az ő szabályai, tilalmai nélkül. Az apja másnak tűnt, olyan lazának és jókedvűnek, olyan gyerekesen elvarázsoltnak, mint akinek már nem nyomják a vállát tonnányi terhek. Nagyon régen volt ez… És úgy gondolni rá, mint vidám, elégedett emberre, az időközben majdhogynem elképzelhetetlenné vált.

A malomtulajdonos, Avlan szélesen mosolyogva a kötényébe törölte a kezét, majd az anyja hogylétéről kérdezte Nurát, illetve a nővéreiről. Valójában csak Malika érdekelte, hármuk közül a legidősebb. De reménytelen ügy volt ez. Malika már régen egy másik ember felesége lett, és bár Avlan is tisztában volt vele, hogy hiába érdeklődik, mégsem tudta feladni, és még mindig nem békélt meg a sorsával. Nura ilyenkor mindig megsajnálta.

Ez már kezdettől fogva hiábavaló vágyakozás volt. Avlan nem lehetett Malika férje, mivel a Galajev család sohasem fogadta volna be. Túl puhánynak tartották a hegyi élethez, nem folyt benne harci vér, s így nem volt igazi csecsen harcos. Malika azonban szerette, ha megmondják neki, mit kell tennie, szinte erotikus boldogsággal töltötte el az alárendeltség. Így ez a kapcsolat már csak ezért is halálra volt ítélve.

– Nagyon jó, finomra őrölt liszt, ahogy anyád rendelte, kiválóan alkalmas a csepalgas-ra. Anyád kiválóan csinálja. Egyszer, nagyapád születésnapján megkóstoltam a csepalgas-át, és még ma is a számban érzem az ízét, mennyei!

Nura azon töprengett, hogy a férfi csak túloz-e, hogy megnyerje magának, vagy tényleg meg van erről győződve. Az anyja valóban jól főzött, de a falubeli asszonyok mind hasonlóképpen. Mosolyogva hallgatta a férfit, és vetett egy pillantást kifelé. A köd még sűrűbbé vált, szürke falként emelkedett az utcán.

– Szörnyű ez a köd! – Avlan rémes grimaszt vágva teátrálisan megborzongott.

Nura legszívesebben megölelte volna, de tudta, hogy a bejáratnál társalgó két férfi állandóan szemmel tartja, és semmi szükség rá, hogy még további bajt hozzon magára, ugyanakkor bosszantotta a saját gyávasága.

– És a jó Malika hogy van, jól megy a sora? Meglátogat benneteket néhanapján? – Avlan nem tudott uralkodni a kíváncsiságán.

– Legkésőbb az áldozati ünnepre fog hazajönni, amúgy remélem, jól van.

Tényleg remélte. Malika majd’ egy éve volt férjnél, és Urusz-Martanba költözött. Azt, hogy boldog-e, nem lehetett tudni, anyjukat mindenesetre nagyon boldoggá tette a házasságával. Egy nagyon erős klánba került – a vőlegény apja egy urusz-martani szappangyár tulajdonosa volt, ők ugyan asszimiláltaknak számítottak, de nem talpnyalóknak –, amivel megvalósult egy álom, s egyidejűleg Malika és egész családjának a rangja is emelkedett. Az után a szégyen után, amit az apja hozott a család fejére, ez szabályszerű jóvátétel, békekötés. Az anyja nagyon bízott Malikában, mivel egyrészt ő volt a legengedelmesebb, másrészt „igazi” lány, „igazi” lányálmokkal, melyek egy erős és hatalommal bíró férfi körül forogtak, és harmadrészt ő volt közöttük a legszebb. Aszma még túl kicsi, és nem lehetett tudni, milyen irányba fejlődik, s ő maga, a másodszülött, na, rá nem lehetett komolyan számítani. Csak Malika maradt ütőkártyaként az anyja kezében, és annak is bizonyult. Mivel terve sikerrel járt, az anyja fellélegezhetett egy pillanatra. Megbékélt magával, a világgal, és mindenekelőtt a múlttal, de ez a pillanat nem sokáig tartott.

Egy szomszéd faluból származó házasságközvetítő hozta össze a partit, és az anyja állandóan csak azt hajtogatta, micsoda szerencse, hogy Malikának ilyen szép arca van, és hogy Urusz-Martan kellő távolságra van ahhoz, hogy ne jusson el oda apjuk szégyenletes eltűnésének a híre. Malika már azelőtt beleegyezett a házasságba, mielőtt egyáltalán látta volna a vőlegényt, mert ezzel beköltözhetett a városba, és olyan férjet kapott, akinek német autója is van. Össze is házasodtak, és Malika elköltözött. Azóta csak egyetlenegyszer látta a testvéreit, amikor az anyósával és apósával eljött a faluba nyáron, mert a Nyihalojevszki-vízesés állítólag jó a termékenységre, és az odavezető úton tettek egy kitérőt. Férjes asszonyhoz illően kendőt viselt a fején, és bokáig érő ruhát.

De most azon töprengett Nura, vajon boldog-e a nővére. És egyáltalán, mit jelent a nővére számára a boldogság? Lehet azt tudni? Lehet látni rajta? Vagy Malika boldogsága színtelen-szagtalan, csöndes és nem feltűnő, elmosódott, mint ez a köd? Akkor nagyon csöndes volt, csöndesebb mint máskor, s valahogy ijedtnek tűnt, bizonytalannak, mint aki elszokott attól, hogy itt legyen, az anyja és a húgai közelében, a faluban és nem a városban. Mintha elszokott volna attól, hogy önmaga legyen, sőt inkább mintha falat épített volna maga köré, és attól félne, hogy valaki beles a falon.

– A családja jól kijön az oroszokkal, ugye?

Nura elcsodálkozott a kérdésen. Eddig Avlant nem nagyon érdekelték a világ dolgai. Soha nem hagyná el ezt a helyet, ezt a falut, hacsak el nem űznék, ebben egészen biztos volt.

– Nem tudom, de miért kérdezed?

– Hát ti nem mentek tévét nézni Gaszujevékhez?

– De, néha.

– Volt egy puccs, és az oroszok a saját vazallusukat akarták megtenni az országunk vezetőjének. De mi lelőttük a harci helikopterüket.

– Mi?

– Igen, a mieink.

Nura meglepődött a férfi szóhasználatán. Bizonyára sok időt töltött a hajdani Komszomol-klubban, ott gyűlt össze az utóbbi időben egyre több fiatalember, és állandóan valami „fontos ügy”-ről társalogtak, ahogy az anyja mondta, ami politikai vitákat jelentett. Valószínűleg Avlan is oda járt, és ott tanult ilyen szavakat, hogy minél jobb benyomást keltsen.

– Igen, és sok talpnyalót letartóztattak.

Észrevehető volt a hangjában némi büszkeség, és Nurát elképesztette a férfi buzgó hazafisága, csillogó szeme, amint ezt mondta, s máris kevésbé találta szimpatikusnak.

– Tényleg mennem kell már, anyám és Aszma várnak…

Először érezte magát kínosan a társaságában, mielőbb indulni akart. A férfi mintha félálomból ébredne, megrázta a fejét, és újra a régi kedvességével, mosolyogva adta át a liszteszsákot. Nura egy fejbiccentéssel búcsúzott, és kilépett a malomból. A köd egy pillanat alatt beborította, mint egy meleg kabát.

Pár lépéssel odébb majdnem összeütközött a kövér Gülnazzal és behemót fiával. Gülnaz igazi falusi matróna volt, és mivel a férjének néhány marhája és ugyanannyi felesége volt – ami persze neki kevésbé tetszett, bár ezt nem mutatta –, azt hitte, hogy mindenbe beavatkozhat, és dönthet a közösség dolgairól. Ha a pletykálkodás hizlalna, akkor ő már régen több tonnát nyomna, mondta egyszer Nura Aszmának, és el is nevette magát erre a gondolatra.

A fia, aki már valójában nem volt gyerek, de még felnőtt sem, szorosan fogta az anyja kezét, és súlyos léptekkel trappolt mögötte.

– Ó, Nura, te vagy az! Egészen megijesztettél! – kiáltott fel Gülnaz, és még a sűrű köd sem tudta megakadályozni, hogy fel ne villanjon a sok arany a szájában.

– Igen, én vagyok, Gülnaz néni, bocsánat! Nagyon sűrű ma a köd!

– A fivérem mondta, hogy ezt az oroszok csinálják. Igen, igen, ne nézz rám így, mondják, hogy valami gázt vetettek be, hogy bosszút álljanak rajtunk, és anélkül, hogy észrevennénk, lassan megmérgeznek minket…

– Hát ezt nem hiszem, Gülnaz néni!

Megpróbálta egy kis lépéssel jelezni, hogy indulna tovább, de Gülnaz nem akart tudomást venni a szándékáról. Volt még más is a begyében, és mindent el akart mondani.

– Mit csinál a szegény anyád?

– Hogy érti ezt, Gülnaz néni?

Fogalma sem volt, mire akar kilyukadni a gonosz boszorkány.

– Hát, egyedül két lánnyal otthon ezekben a zűrzavaros időkben…

Nura legszívesebben rákiáltott volna, aztán az arcába köp, és elszalad. Elviselhetetlen volt ez a káröröm, ez a mohó vágy, hogy a másiknak baja legyen. Hogy élhet valaki egyáltalán ennyi rosszindulattal és frusztrációval? – töprengett Nura, és mosolygásra kényszerítette magát.

– Minden rendben van, Gülnaz néni. Miattunk ne aggódjon!

– Ne okozz gondot anyádnak, hallod? – mondta az asszony szinte fenyegetőleg, annyira közel hajolva Nurához, hogy a kellemetlen szájszagát is érezte, keménytojás és zsír szagát. – Elég baja van szegénynek.

Milyen szívesen kevert volna le neki egy pofont Nura. És ebben a pillanatban érezte a legfájdalmasabban Natalja Ivanovna hiányát. Máskor ilyen esetek után mindig hozzá szaladt, és magából kikelve elpanaszolta a bánatát, dühöngött, és elküldött mindenkit a pokolba, amíg meg nem nyugodott. De most az összes keserűségét és mérgét magába kellett fojtania, sőt még kénytelen volt mosolyt is erőltetni az arcára.

– Viszontlátásra! – mormogta, és útra kelt a ködben, amikor a fiú, aki idáig apatikusan állt az anyja mellett, hirtelen kinyújtotta a nyelvét, és köpködve kiabált valamit.

Először nem is értette, csak amikor kicsit eltávolodott, akkor jutott el hozzá tisztábban, amit utánakiáltott a fiú: „Kurva!” Gülnaz befoghatta a száját, mert hirtelen elnémult, és újra mindent beborított a csönd.

Nem veszítheti el a türelmét, nem szolgáltathat további alapot arra, hogy róla pletykáljanak. Ismét Natalja Ivanovna hangját hallotta: „Egyszerűen tovább lélegezni, mélyen és egyenletesen!” Milyen rettenetesen hiányzott neki! „Mélyet lélegezni, majd átváltozni!”

Ezt tette, amikor a világ túl szűk, túl kemény, amikor elviselhetetlen lett a számára, akkor egyszerűen kikapcsolt a valóságból és átváltozott. Nem is volt nehéz, csak behunyta a szemét, és egy másik valóságba helyezte magát minden érzékszervével összpontosítva, és akkor minden megváltozott, ő is mássá vált, éppen azzá, akinek elképzelte magát, olyanná, amit csak lehetővé tett a képzelőereje. És minden nap, hónap és év elteltével egyre merészebb, egyre vakmerőbb lett. Korábban legfeljebb olyan jelenetet képzelt el, melyben ő például orvosnő valahol egy szép parkokkal és látnivalókkal teli nagyvárosban. Egy nagyvárosban, amelyben mindenfelé szórakozóhelyek vannak, és ő épp a fontos munkájából siet haza; leginkább sebészetet képzelt el magának, ahol élet-halálról van szó, és természetesen ő mindig győzedelmeskedik a halál felett. Elhalad a vattacukorárusok és a ringlispíl mellett, nevet, és fagylaltot eszik, gyönyörű ruhában, kibontott hajjal, fedetlen fővel. Rájött, hogy képes a fantáziáját trenírozni, mint egy engedelmes lovat. És egyre merészebb, egyre izgalmasabb történeteket talált ki. Ha például nem akarta túlzottan megerőltetni magát, akkor egyszerűen azt képzelte, hogy hercegnő, az nem okozott túl nagy erőfeszítést. De nem akármilyen, hanem japán hercegnő. (Egyszer az öreg falusi könyvtárban, mely tele volt szocialista propagandakönyvekkel, talált egy agyonlapozott, régi divatújságot, melyben minden latin betűkkel volt írva, idegen nyelven, és tele volt szép, jól öltözött nők fényképével. Ott látott egy elegáns fiatal hölgyet, aki japán hercegnő volt az egzotikus, messzi vágyakat ébresztő Micsiko névvel – legalábbis ennyit tudott kisilabizálni. Csinos kosztümöt viselt, és egy tökéletesen aranyozott császári palotából integetett a népnek.)

De az utóbbi időben legtöbbször Maríának képzelte magát. A csoda szép María a mexikói teleregényből, a Simplemente Maríá-ból, amit a falu többi asszonyával együtt Gaszujevék televízióján nézett – a készüléket a nagy érdeklődésre való tekintettel egy ragasztószalaggal összetákolt hosszabbító zsinórral kiállították az udvarra, hogy mindenki helyet találjon magának. Egy egyszerű parasztlányról szólt a történet, a címben szereplő Maríáról, aki minden akadályt legyőzve gazdag divattervező lett, de a gazdag Juan Carlos del Villar Montenegro iránti szerelme nem talált viszonzásra.

De jó volt Maríává válni! Egyszerű volt María bőrébe bújni, mert az oroszra szinkronizált, színes mexikói valóság tündöklő és részletgazdag volt. Nurának pontos elképzelése volt arról, hogy néznek ki azok a helyiségek, ahol María megfordul, a ruhákról, melyeket visel, a tárgyakról, melyeket megérint, s a többit, igen, a többit meg saját főből egészítette ki magában. Például Juan Carlos del Villar Montenegro ajkának ízét. Még ha boldogtalan volt is a szerelme, még ha nem is találtak egymásra (persze ezt nem tudta teljes bizonyossággal, még reménykedhetett, mert százhuszonegy epizód volt hátra), akkor is csodaszép, titokzatos, izgalmas volt, legalábbis úgy képzelte, hogy annak kell lennie, és nem olyannak, mint amire a valóság kényszeríti.

Megtudta, hogy a Maríát játszó színésznőt Maria Victoria Eugenia Guadalupe Martinez del Río Moreno-Ruffónak hívják, és úgy vésődött be agyába a neve, mint egy a sok hazafias versből, amit az iskolában tanultak. Milyen varázslatosnak és elbűvölőnek tűnt ez a név! Maria Victoria Eugenia Guadalupe Martinez del Río Moreno-Ruffo, vattacukorként olvad el az ember nyelvén, és olyan utóízt hagy a szájban, ami vágyakozást ébreszt. Maria Victoria Eugenia Guadalupe Martínez del Río Moreno-Ruffo világa volt az, ahogy elképzelte, amilyennek a világnak lennie kell.

Ha már az ember olyan szerencsés, hogy élhet, akkor így kellene élnie. És nem is sokat kíván, ugye? Vagy mégis? Lehet, hogy hiba többre vágyakozni? Többre, mint ami egy nőnek jár az anyja szerint. Ezek szerint az öregasszonyok szerint, akik ott ülnek a piactéren, és sárga gyíkpillantásukkal felfalják és elítélik. Már az elég nagy szégyen, hogy olyan fiatal, teli a teste által teremtett titkos ígéretekkel, amelyekből ő maga még nem is sejt semmit. Bocsánatot kellene kérnie emiatt, s olyan simulékonynak és kecsesnek kellene lennie, mint egy vadon élő állatnak? Bocsánatot kellene kérnie azért, hogy elvágyódik innen? Hogy nem volt elég számára a faluja? És a falu lakói még kevésbé? Ezek mögött a hegyek mögött, a hatalmas szurdok mögött, a mérges folyó mögött létezik egy világ, mely olyan sokszínű, olyan tarka. Oda szeretne eljutni. Oda kell eljutnia, és ennek sikerülnie kell.

De mi lesz, ha egyszer elveszíti a varázserejét, és nem lesz képes átrepülni egy másik valóságba, mert a jelen, a való világ átverekszi magát minden vágyálmon? Ez a gondolat kétségbe ejtette. Rettenetes lenne, ha elveszítené ezt a mágikus képességét, hiszen ez tartja benne a lelket, ez tölti el bizakodással, és segíti abban, hogy mindent eltűrjön, ami a boldogság ellentéte, de nem boldogtalanság, valami, amit igazán meg sem tud nevezni.

„Ugye milyen rettenetesen szomorú, Nura, hogy a legtöbb ember semmit sem kíván jobban, mint a középszerűséget? A középszerűség az életben és mindenben, ez az, amitől a legjobban félek!”

Hirtelen maga előtt látta Natalja Ivanovnát, ahogy az ablaknál áll, háttal neki, bal kezében cigarettával. Balkezes volt, s mindig azt mondta, ez azért van, mert a bal kéz közelebb van a szívhez, és ő semmi olyat nem tud csinálni, ami nincs közvetlen kapcsolatban a szívével. Tél volt – szinte mindig, ahogy Natalja Ivanovnára gondolt, tél volt, mintha az együtt töltött idejük egy végtelen, hóval borított tél lett volna, mintha a vele töltött időben sohasem lett volna nyár –, a vaskályhában égett a fa, sercegése álmosítóan hatott, álmodozásra késztetett. Kint hideg volt, és az ablakon keresztül a világ könyörtelennek, barátságtalannak tűnt, mialatt ebben a kis szobában annyira meleg és kellemes volt. Nura nem láthatta az arcát, amikor ezt a mondatot mondta, de hirtelen libabőrös lett. Vajon attól, hogy annyira ismerősnek tűnt ez a mondat, hogy szinte félelmet keltett benne? Ezt nem tudta egyértelműen eldönteni, de mindenesetre magával ragadta és megbénította.

„Mindig ez ellen harcoltunk a férjemmel. És most, oly sok év után, azon töprengek, helyesen tettük-e, nem voltunk-e eleve kudarcra ítélve? Igen, ha engem kérdezel, akkor a középszerűség az emberek legnagyobb átka, nem a kígyó hozta a bűnt az édenkertbe, hanem a középszerűség…”

Natalja Ivanovna nagyot szívott a cigarettájából (abban a világban, amelyben Nura élt, ez egy nőnél elképzelhetetlen, megbocsáthatatlan tett), és Nura azon gondolkodott, hogy átölelje-e hátulról, próbálja-e megvigasztalni, és megmondja-e, hogy ő a legkülönlegesebb ember, akivel valaha találkozott.

„De néhány embernek, bár csak nagyon kevésnek, mégis sikerül ezen az átkon áttörni…” – Hirtelen újra elhallgatott, amíg elnyomta a cigarettáját a hamutartónak használt kistányéron. – „Talán, igen, talán neked… sikerülni fog, Nura.”

Ennél hatalmasabb „igen”-t még egész életében nem kapott. De ezért az „igen”-ért érdemes volt harcolni, oroszlánként kell harcolnia, ezt is Natalja Ivanovnától tanulta. Másképpen ott végzi ő is ezek között az asszonyok között a piactéren, gyapjúkendővel a fején, összekulcsolt kézzel az ölében, sárga, ragacsos szemmel, ajkán keserű, epés megjegyzésekkel – hacsak nem megy el innen, nem hagyja el ezeket a hegyeket, a folyót, ezt a természetet, amely oly csalókán gyönyörű.

Sőt, még rosszabb is lehetne, ha olyanná válna, mint az anyja, akiből csöpög az önsajnálat, aki minden idegszálával a falu jóindulatáért remeg, és minden cselekedetét a falutól teszi függővé, mióta a férje eltűnt, és ő tehetetlenül sodródik, félénken, bizonytalanul, s értelmetlen megfelelni vágyással igyekszik helyet találni magának a világban.

Nem, ő sohasem tekintene egy férfit élete értelmének, még egy olyat sem, mint Juan Carlos del Villar Montenegro. A saját bolygórendszerének ő maga lenne a Napja. Semmit sem takargatna, a legcsodálatosabb, legtarkább ruhákat viselné, melyek a bokáját is láttatni engedik, sőt még azt a vonalat is, mely két éve kerek és feszes mellei között rajzolódik. És milyen csodálatosan rendezné be a lakását! Virágos terítőkkel és porcelánvázákkal, kézzel csomózott szőnyegekkel és puha kanapékkal. Hasonlóan a teleregényben szereplő haciendá-khoz. Talán színésznő lenne, és ez az álom volt a legizgalmasabb, legbolondabb, s ezáltal a leghőbben áhított minden álma közül. Színésznő, akire felnéznek az emberek, akibe sorban beleszeretnek, aki sok-sok díjat nyer, és a legelegánsabb ruhákban, könnyes szemmel hint csókokat a színpadról a közönség felé. Olyan, mint Maria Victoria Eugenia Guadalupe Martínez del Río Moreno-Ruffo!

De tudja, hogy ez az álom olyan következményekkel járna, amire gondolni sem akar. Hiszen ez nemcsak a családját, de Aszmát is ellene fordítaná, és ez túl fájdalmas lenne. De hátha nem fertőzné meg Aszmát ez a hely a vasszigorú szabályaival és doktrínáival, és talán sikerülne olyanná válnia húga számára, mint az ő számára volt Natalja Ivanovna: biztos mentsvárrá. Igen, talán ha sikerülne neki először Groznijba, később Moszkvába, és utána… Tényleg, hova is? Igen, talán Mexikóba menne, miért is ne Mexikóba, hiszen ott forgatják azokat a csodálatos sorozatokat, mint a Simplemente María, és szerepelhetne ezekben. Ha egyszer eljutna oda, és odaköltözhetne egy tarka, színes haciendá-ra, papagájokkal és hatalmas kaktuszokkal a kertben, akkor magához vehetné Aszmát, és megtaníthatná őt a szabadságra, naponta, vasfegyelemmel, ahogy valamikor vele tette Natalja Ivanovna. És Aszma is rájöhetne, hogy az ő világuk csak egy a nagyvilág végtelenül sok változata közül, és egyáltalán nem az egyetlen lehetséges és az egyedül helyes. Akkor talán az anyja szíve is megenyhülne, s eljönne hozzájuk látogatóba, és elámulna, hogy milyen szivárványszínben pompázik a lányai mexikói élete. Amilyen makacs az anyja, sohasem akarná örökre elhagyni az országát, a faluját, de talán évente párszor átszelné az óceánt, és a lányaival megnézné Mexikó legszebb vidékeit.

Natalja Ivanovna mintegy négy éve jött a falujukba. Egy orosz nő, aki férjhez ment egy csecsenhez, és Groznijba költöztek. Korábban mindketten tanárok voltak, és Nura számára ismeretlen okból azt a célt tűzték ki maguknak, hogy az Észak-Kaukázus legelhagyatottabb falvaiban telepednek le, és ott tanítják a gyerekeket. Nem szegődtek el a falusi iskolába, magánoktatást kínáltak az otthonukban kialakított tantermekben. A szülők adományaiból és alamizsnájából éltek, akik ezúton akarták kifejezni elragadtatott gyermekeik miatti hálájukat, ők pedig az „uralkodó normákkal szembeni gondolataikat” igyekeztek elültetni a fejekben. Koffernyi könyvet hoztak magukkal, és még valami csodálatosat: egy tévékészüléket beépített videólejátszóval és egy halom videókazettával. Ez aztán vonzotta a gyerekeket. Varázslatos világ nyílt meg a számukra. Régi Chaplin-filmek rossz minőségű, lopott kópiáitól kezdve Viscontin át egészen a hollywoodi akciófilmekig minden volt ott, még indiai filmek is. Minden előadás előtt ismertetőt tartottak a filmről, a végén pedig megvitatták. A filmvetítést megelőzően meséltek a gyerekeknek arról, hogyan született a film, kik a szereplői, milyen korszakban játszódik, és mi történt akkoriban a nagyvilágban. A filmvetítés után pedig meghallgatták a gyerekek véleményét. De nem volt elég annyit mondaniuk, hogy tetszett, vagy nem tetszett, érvelniük, vitatkozniuk kellett egymással. Nem voltak előírt kritériumok, doktrínák, mindenről lehetett szabadon beszélni. Sok jelenlévő számára ez túl sok volt. Korábban sohasem engedték meg nekik a véleménynyilvánítást. Ehelyett az adat{1}, vagyis a hagyományos törvények szabályozták az életüket, a szülők, nagyszülők, a falu öregjei, a párt és az imámok mondták meg nekik, mit tegyenek, s mit szabad tenniük. És itt most megjelent két varázsló, akik egy csodálatos világba vezették őket, amiben annyi minden szabadnak, megengedettnek látszott. Nem mindenki számára volt világos ez a szabadság, sokan pár alkalom után távol maradtak, vagy a szüleik tiltották meg nekik, hogy e kétes párhoz járjanak. De voltak olyanok, akiket boldoggá tett csemetéik elragadtatott arca, és nem foglalkoztak azzal, mire tanítja a gyerekeiket a házaspár. Így vagy úgy, de ezek ketten úgyis továbbállnak majd, és a gyerekek szó nélkül visszatérnek a szigorúan szabályozott mindennapjaikhoz, mert ez volt a hegyek törvénye, a létezés törvénye, a vajnah{2}-ok évszázados törvénye.

De Nura esetében minden máshogy alakult. Az elvetett mag termékeny talajba hullott. Egy szerencsétlenség számára szerencsének bizonyult. Natalja Ivanovna férje hirtelen szívinfarktusban elhunyt, épp amikor pár hétre az Argun-szurdokba érkeztek. Egy üresen álló kis fészert béreltek a főút mentén, és egyik este a szakállas, kedves ember összeesett, még mielőtt Nura egyáltalán megjegyezhette volna a nevét. Natalja Ivanovna másképpen gyászolt, mint az aul{3}-közösségbeli asszonyok. Némán, szigorú rituálék nélkül, magában, egyedül. A falu lakói ugyan szóvá tették, de senki sem avatkozott bele, hiszen ő nem volt nohcsijn{4}, idegen volt, egy az istentelen szocialista északról, honnan is tudhatná, milyen a helyes gyász, miként sirat el valaki megfelelőképpen egy férjet. A városiak teljesen elfajzottak, lezüllöttek, letértek a helyes útról, a kommunisták korrumpálták őket, de van remény – suttogták az öregek –, újra van remény, mióta az óriás, ez a beteg elefánt összeomlott, mióta megalapították a Vajnah Demokrata Pártot, mióta kivívták a függetlenségüket. Van remény, hogy Allah ismét áldását adja az országra!

Csak lassanként tűnt fel újra a főfödő nélküli idegen asszony a falu poros utcáin, mint egy, a madárrajtól leszakadt madárka, céltalanul bolyongva ide-oda. Némi ételt vett magának. Nura az ablakból figyelte, ahogy elmegy az udvaruk előtt, és azt érezte, hogy megszakad a szíve. Akkoriban még olyan keveset tudott erről az idegen asszonyról, aki egy másik világból érkezett, de mégis olyan közelinek érezte magához. Valami vonzotta, hogy rajta keresztül nézzen az ismeretlen messzeségbe, valami az elhagyatottságában saját magára emlékeztette, mintha ő is egész életében a gyökerei után kutatna, de nem a keményen a földbe kapaszkodó gyökerek után, hanem a gondolatokból és érzelmekből születők után.

Egyszer titokban utánaszaladt, keresztül a minden zajt felszippantó, magas, vakítóan fehér hóban, az asszony kisugárzásától elbűvölten, aminek megnevezésére akkor nem tudta a megfelelő szót, de később önállóságként határozott meg. Úgy tűnt, ennek az asszonynak semmire és senkire sincs szüksége, mert tele volt valamivel, amit látni nem lehetett, csak érezni. Rettenetesen szomorú volt, mert elveszítette imádott férjét, és Nura nagyon szerette volna megtudni, milyen volt a szerelmük, vajon a férje is olyasvalaki volt-e, akinek mindene megvolt, semmiben sem szenvedett hiányt, s benne nem egy hiánypótlót, hanem életének gazdagítóját látta. De a Natalja Ivanovna mellett töltött hónapokban sem sikerült mindezt megtudnia, nem tudott rájönni, hogyan tudott így élni, minden rászorultság nélkül. Hogy tudott mindent, amit tett, az önállóságra alapozni. De később már ennek sem volt jelentősége…

Natalja Ivanovna hosszú ideig maradt a szurdokban, hosszabban, mint korábban bárhol másutt, és pontosan ez volt Nura szerencséje. Ugyanis férjének halála krízisbe sodorta Natalja Ivanovnát. Mintha minden mindeggyé vált volna a számára, mintha csak a férjével együtt lett volna értelme a tetteinek. Gyerekei nem voltak, és szoros családi kötelékei sem. Nomád életet élt, senkire sem volt szüksége a tanulóin kívül. Elmehetett volna Groznijba vagy Mahacskalába, talán Tbiliszibe vagy Jerevánba, valahogy a Kaukázushoz kötődött, mint valaha Prométheusz, akiről egyszer citromos-mézes tea mellett mesélt Nurának. Leningrádhoz, ahol született és felnőtt, és amit időközben újra Szentpétervárnak hívtak, már semmi sem kötötte. A hegyek váltak az igazi otthonává. A világoskék Lada Nivával valamiféle ködös vágyat követve autózott keresztül a Kaukázuson, egy érzés nyomában vagy talán egy jel reményében. De ezúttal semmit sem talált oly vonzónak, hogy ismét útra keljen. És volt még valami, ami egyre inkább visszavonulásra késztette, amitől egyre kevésbé vágyott a hegyekbe: a Csecsen Köztársaság kikiáltását követő nacionalizmus. Mióta Ingusföld is belépett az Orosz Föderációba, és Csecsenföld ezt a lépést elutasította, számára egyre veszélyesebbé vált minden. Kaukázus-szerte egyre erőteljesebbek voltak azok a hangok, melyek szerint a világ két táborra oszlott, barátokra és ellenségekre, és mindenki ellenségnek számított, aki nem ugyanazt akarta és követelte. Egyre inkább csak magukban akartak lenni, elég hosszú ideig kellett megtűrniük a nem kívánt vendégeket, és most, hogy a Szovjetunió is a porba hullott, és a gigantikus Oroszország vakon és zavartan tapogatózik a sötétben, az emberek ki akarták használni a megfelelő időpontot, hogy a nem kívánt vendégektől végleg elbúcsúzzanak.

Natalja Ivanovna élete során sehova sem tartozott, és ez a körülmény majdnem a végzetévé vált. Délen már vér folyt: Grúziában kezdődött, Örményországban és Azerbajdzsánban folytatódott, s ezt a fémes szagot már itt északon is érezni lehetett. Natalja Ivanovna elbarikádozta magát a fészerben, és varázsolni kezdett. De többé nem mások számára, nem a gyerekek és az ifjak számára, hanem saját magának. Képzeletben átutazott az antik Görögországon, pompás ruhákban és toronymagas parókákban szállt keresztül Versailles-on és Fontainebleau-n. Fantáziája teremtette világok úrnője volt. És mivel nem akart szükségtelen feltűnést kelteni, a gyerekeket már csak oroszra tanította. Bár az utolsó évben a tantervből törölték az oroszt, azért voltak szülők, akik továbbra is ragaszkodtak hozzá, hogy a gyerekük tudja ezt a nyelvet. Ekkor kezdődtek az előadásai és felvilágosult gondolatainak átadása. Amikor összetalálkoztak, Natalja Ivanovna, mint akit életre csókoltak, felébredt téli álmából.

Első találkozásuk néhány halk szóra szorítkozott, illően a térdig érő hóhoz. Nura azonnal részesévé vált egy varázslatnak, amint odalopakodott a fészerhez, és mint egy kóbor macska, körözött a ház körül annak reményében, hogy észreveszik. És valóban észrevették.

– Úgy látom, tetszik neked a szűkös kis otthonom, gyere be! – Natalja Ivanovna csak ennyit mondott, amikor kinyitotta az ajtaját. Majd leült a gőzölgő teáscsészéhez, mely az étkezéshez használt kis asztalon állt, és világoskék szemével, az orrhegyén ülő szemüvegén keresztül meredten nézett egy tarka kockát. Nura még sohasem látott ilyen kockát, olyannak tűnt, mintha felnőttek játékszere lenne.

– Mi ez?

– Egy Rubik-kocka, úgynevezett bűvös kocka, azaz egy forgatható puzzle. Nem ismered?

– Nem.

– Talán jobb is. Én állandóan ezen a hülyeségen töröm a fejem.

– Hogyhogy?

– Nem tudom megcsinálni, bárhogy próbálom, nem akar sikerülni. A férjem emiatt annyiszor kinevetett, mindig azt mondta, úgy nézek ki, mintha az élet titkát akarnám megfejteni, de nem és nem megy. Talán neked sikerül. – Átnyújtotta a tarka kockát.

Ez valahogy olyan volt, mint hazaérkezni. Meghitt, még ha megfoghatatlan, logikátlan módon is. Ott volt a varázslat. És minden este, amikor hazaért, s látta az unokatestvérei mérges pillantását, és hallotta az anyja lavinaként rázúduló szemrehányásait, azon töprengett, hogy tudott eddig mindezen ismeretek, mindezen tudás nélkül élni. Ez maga volt a boldogság, a puszta boldogság, amire ebben az egyszerű fészerben talált rá. És az volt a legizgalmasabb az egészben, hogy a legjobb és leggyűlöltebb dolgokat is kezdte máshogy látni, Natalja Ivanovna szemével, és rajta keresztül megtanulta értékelni is a dolgokat. Neki köszönhetően beleszeretett a szurdokba és a megszelídíthetetlen folyóba. Megbocsátó lett a múlttal szemben.

Igen, neki is meg kellett bocsátania az apjának, akit távozása óta nem emlegetett, mintha a hangok égetnék a nyelvét. Az apa szót törölte a valóságból, a jelenből, mintha soha nem is lett volna, még akkor is, ha az anyja mást sem tett, mint utána szomorkodott, még akkor is, ha az egész falu mást sem tett, mint hónapokon át rajtuk köszörülte a nyelvét.

És néha ő maga is gyűlölte az elvágyódását, mert félt, hogy ez az apai öröksége. És félt, hogy egy napon ez a vágyakozása átokká válik. S lehet, hogy ő arra lesz kárhoztatva, hogy örökre itt maradjon, örök elégedetlenségben, boldogtalanul? Sejtette, hogy az apja nem tehetett egyebet, de ugyanakkor gyűlölte is magát, hogy most mentséget keres a számára. Az apja a cselekedetével kockáztatta, hogy a családja számkivetetté váljon. Milyen erős lehetett az átok, hogy nem tudott más utat találni, mint ezt? Igen, szégyent hozott az övéire, és eltűnt, kivonta magát minden felelősség alól.

Az ezt megelőző évek szégyenletes események sorozata volt. És az a kudarc a juhokkal! Amikor az anyja rájött, hogy az apja „őrültségei” újra kezdődnek, elhatározta, hogy végtelenül sok feladatot bíz rá, hogy ne maradjon ideje a „különcségeire”. Az apjának sohasem volt juha, csak lova, csirkéi, de juha soha. Tehát az anyja megbízta, hogy vigyázzon egy juhnyájra a fennsíkon, ahol kevés dolog terelheti el a figyelmét, és nincs mit tönkretegyen. Az apja kezdetben nem ellenkezett, amit anyja sikerként könyvelt el, de alig két héttel később a legtöbb juh eltévedt a fennsíkon, és néhányuk a szurdokba zuhant. Az általános felháborodásra apja csak annyit felelt, hogy ez az állatok szabad akaratából történt. Ez volt a vég kezdete. Az eltűnéséig a kínos események sora következett. Egészen addig, amíg az anyja elhatározta, hogy keres neki egy fiatalabb asszonyt, de erre már nem került sor, mert az apja elment, és itt hagyta őt a szégyenével és az emlékeivel. És ezeket az emlékeket nem volt egyszerű kitörölni; az együtt töltött éveket, a három közös gyereket, semmit sem tudott meg nem történtté tenni. Ráadásul állandóan aggódhatott amiatt, hogy a gyerekei nem örököltek-e valamit apjuk „őrültségéből”, hogy nem fognak-e ők is naphosszat hallgatásba burkolódzni, vagy hetekig egy hegyi barlangban éjszakázni. Ő maga olyan asszony volt, aki mindig a hagyományos törvények szerint élt, aki még a szocializmus idején, a kolhozidőkben is imádkozott. Igen, ő a legjobban attól félt, amire a középső lánya a leginkább vágyott: különbözni, másnak lenni, még akkor is, ha ez nem nyeri el a közösség tetszését.

Az első botrány, úgy mesélték, már rögtön a házasságuk első hónapjaiban történt, amikor az anyja Malikával volt várandós, és az apjuk anyaszült mezítelenül ment le fürdeni a folyóba, végül a falusi rendőrségen kötve ki. A másik történetet, mely szerint az apósa születésnapján a felesége nagybátyja megverte, még mindig vicces anekdotaként mesélik a faluban. Forró vitába bonyolódott ugyanis a szűk látókörű nagybácsival – és itt mindenki más verziót mond, hogy milyen témában merült fel a vita, kezdve a népesség deportálásától Brezsnyevig, vagy egy bizonyos juhnyájról –, s akkor az apja egyszer csak étellel kezdte dobálni a nagybácsit, kenyér, sajt, minden repült az öregember fejéhez. Az anyja számára az volt a legszörnyűbb, hogy ő mindezt és még sokkal többet is elnézett a férjének, s a végén mégis ő lett az aul számkivetettje, és itt áll üres kézzel, és még azt sem mondhatja, hogy az áldozatkészsége, angyali türelme, embertelen kitartása legalább kifizetődött. Ez az igazságtalanság rabolta el éjszakai álmát, ez érlelte évek óta tartó, egyre forróbb, tehetetlen dühét.

A köd egyre mélyebbre szállt. Mint egy kígyó, úgy kanyargott a szurdok sziklái között. Nura azt remélte, lehetőleg hazaér a sötétség beállta előtt. Jeges éjszaka várható. A fagy a köd után jön, de biztosan megjön, és kegyetlen lesz. Oszmajevék háza előtt megállt, mert zajt hallott maga mögött, és ijedten fordult hátra.

– Mindig olyan nagyra vagy a bátorságoddal, de most megijedtél, ugye?

Musza volt az, a bajkeverő. Nura megkönnyebbülten sóhajtott fel, de ugyanakkor egész testében megfeszült. A fiú közel jött hozzá, közelebb, mint azt az ősök által lefektetett szabályok engedik. A köd volt az oka, az tette bátrabbá. Együtt jártak iskolába, és a fiú valahogy mindig pályázott rá. Minden papírgalacsin, amit eldobott, mindig rajta landolt, és ha meghúzta valaki haját, az mindig Nura copfja volt, minden lányokról szóló vicc a jelenlétében hangzott el, minden csínyt úgy követett el, hogy lássa. Kicsi koruk óta minden családi ünnepen együtt játszottak az udvaron, és ezt a fiú ki nem hagyta volna. Okos volt, és jó beszélőkéjű, biztos, hogy sokat ígérő vőlegénynek számított, ráadásul az apjáé volt a szurdok legnagyobb tejgazdasága, és a privatizálás óta rengeteget keresett. Musza nagyra nőtt, közel egy fejjel volt magasabb Nuránál. Ott állt előtte, erős, tettre kész, állandó mozgásban lévő végtagokkal, mintha képtelen lenne csöndben és nyugodtan állni, mintha az állandó mozgás lenne a természetes állapota, felsőtestével előre-hátra ingott, egyik lábáról a másikra ugrált, és ez nyugtalanná tette Nurát, aki egészen zavarba jött tőle.

– Tőled aztán biztosan nem ijedek meg. Mit keresel itt? Nincs jobb dolgod, mint lányok után leselkedni?

– Senkire sem leselkedem. Te állsz a házunk előtt, én itt azt csinálok, amit akarok, ez az én területem.

A fiú kivett a zsebéből két cigarettát. Ezt is csak azért merte, mert nem volt senki felnőtt a közelben, és a köd eltakarta őket a nem kívánt tekintetek elől. Az egyik cigarettát a füle mögé tette, a másikat pedig a szájába. Az öngyújtó lángjának fellobbanása a melegnek és a biztonságnak röpke illúzióját keltette, ami tetszett Nurának.

– Haza kell mennem – mondta inkább magának, mint Muszának.

Még egy jó hosszú szakasz volt hátra, és az eget már teljesen eltakarta a köd.

– Hazakísérjelek, most, hogy ilyen félős lettél? Nem mintha bárki be akarna kapni! – nevetett fel a fiú hangosan és szemtelenül, ami már egy ideje a stílusa volt. Úgy nevetett, mint akinek valami tiltott dolgon jár az esze.

– Nem szükséges, köszönöm.

– Na gyere, nem jó egy lánynak ilyen késő este egyedül mászkálni.

– Hogyhogy?

Egyrészről megnyugtatónak találta a gondolatot, hogy nem kell egyedül mennie a sötétben, de másrészről Musza közelsége nem volt számára kellemes. Csak a cigaretta parazsánál vette észre, hogy a fiú szakállat növesztett, ami még nem volt a kívánt sűrűségű. Ezen elmosolyodott.

– Hát igen, az utóbbi időben mindenféle csőcselék fordul meg ezen a környéken. Hitetlenek és istentagadók. – Idegenül hangzottak ezek a szavak Musza szájából.

Nurának eszébe jutott, hogy az anyja és az unokatestvérei mesélték, milyen erősen érvelt Musza a közösségi házban az új mecset felépítése mellett, és az apja finanszírozza annak nagy részét. Nem tudta a könnyelmű, idétlenkedő, nyugtalan Muszát összekapcsolni egy istenfélő, erősen vallásos muszlimmal. Elindult, és mérges volt, amiért nem hallgatott az anyjára, és nem hozott zseblámpát magával. Csillagok nem voltak az égen, hogy megvilágítsák az utat, mindent magába szippantott a köd és a hirtelen beálló sötétség. Valahol a távolban egy kutya ugatott. Szokatlan feszültség volt a levegőben, amit az időjárással lehetett magyarázni. Musza némán követte.

– Tényleg köszönöm, de szívesebben szaladok egyedül.

– Haza kell hogy kísérjelek, ezzel tartozom anyádnak.

– Miért?

– Elég sok baj érte.

Ennek a mondatnak keserű és fagyos mellékíze volt. Nura ellenkezni akart, de már nem volt ereje. Már nem akart magyarázkodni, nem akart senkit a védelmébe venni. Mindegy volt neki, mi történt a múltban, mindegy volt neki, hogy az apjának milyen problémája lehetett, mindegy volt neki, hova ment az apja, s az is, hogy milyen szégyenletes volt ez az anyjának; már nem akart visszanézni, csakis előre akart tekinteni, túl ennek a világnak a keretein. Hallgatagon haladtak el a közösségi ház és a korábbi étterem előtt, kísérteties volt a csönd, mintha ez az átkozott köd felfalta volna a zajokat, de még a lélegzetvételüket is, mintha addig nem is nyugodna meg, amíg az egész világot fel nem falja.

– Lassanként kendőt kellene viselned – jegyezte meg Musza, még mindig pár lépéssel mögötte haladva.

Nura furcsa módon hirtelen úgy érezte, mintha rajtakapták volna, mintha valami olyat látott volna a fiú, amit nem lett volna szabad. Zavarában szorosabban összehúzta magán a kabátot.

– Mi van veled, mi bajod?

Nura nem tudott tovább uralkodni magán, és a szemrehányás sokkal hangosabban csúszott ki a száján, mint szerette volna.

– Mit akarsz ezzel mondani, hogy mi van velem? Én… én…

Hirtelen dadogni kezdett, mintha fullasztanák a saját gondolatai. A fiúhoz fordult, és a szemébe nézett. Többet látott így, és megérezte a fiú félelmét, vagy talán valami mást, talán szégyenlősséget? Musza ekkor egészen közel hajolt hozzá, olyan közel, hogy Nura megdermedt az ijedtségtől. Még soha egyetlen fiú, egyetlen férfi nem jött ilyen közel hozzá, hiszen ezt is tiltották az ősök, s ő nem tudhatta, mi a fiú szándéka, és Nurát majd’ szétvetette a kíváncsiság és az undor elegye. Csak nem merészeli megtenni? Csak nem fogja nedves ajkát az ő telt ajkaira helyezni, és vajon ugyanolyan íze van-e, mint Juan Carlos del Villar Montenegróénak? És akarná-e ő ezt egyáltalán? Musza Oszmajevtől kapni az első csókot. Vajon nem valami sokkal izgalmasabbról álmodozott? Dehát valahogy mindenki elkezdi, María is elkezdte valahogy. Így állt ott, miközben a gyomra összerándult, mintha körhintán ülne. De ugyanabban a pillanatban meghallotta egy hatalmas madár szárnycsapásait, ahogy átszelte felettük a levegőt, és megijedt. Musza is felnézett, és Nura érezte, hogy a fiú úrrá lett a leghőbb vágyán, és szótlanul folytatták az útjukat.

Talán egy keselyű volt. Talán egy ismeretlen fekete madár, amely szerencsétlenséget hoz, mint az öregek történeteiben. Ott mindig szerepel egy fekete madár, ami akkor jelenik meg, amikor valami baljós dolog van készülőben, egy figyelmeztetésféle, amire azonban senki sem hallgat a tétlenségre kárhoztatott elbeszélőn kívül.

– Musza… – mondta ki Nura a fiú nevét, és ez most hirtelen egészen másként, szinte fenyegetőleg hangzott. A négy betű már nem jött olyan lazán a szájára.

– Tehát… – folytatta a fiú, és határozottan eltávolodott tőle, mintha mostantól kezdve kellene betartani az illő távolságot kettejük között. – Tehát, amint a mecset elkészül, belefogok a házépítésbe.

– Miféle házépítésbe?

Nura újra megszaporázta a lépteit, könnyebb volt így, hogy a fiú loholt mögötte.

– Az enyémbe.

– Tényleg?

– Igen, lenn a folyónál. A lejtőn. Ott a legtermékenyebb a föld. Ott, ahol korábban az öreg Palkov élt.

– Tényleg, ő hol van most?

– Teljesen mindegy, fogalmam sincs.

– De én nagyon szeretném tudni. Most, hogy említetted, eszembe jutott, mennyi ideje nem gondoltam már rá. Pedig régen milyen sokszor másztunk be a kertjébe körtét lopni, emlékszel?

– Hát persze!

– Hülyeség, hiszen a mi kertünk is tele volt körtével, de az övé sokkal finomabb volt, legalábbis azt képzeltük be magunknak, ugye?

– Igen, valahogy így volt.

Hirtelen visszajött azoknak a napoknak a könnyedsége, érezte minden porcikájában. Milyen szívesen adott volna át ebből a könnyedségből Muszának, milyen szívesen nyújtotta volna ki rá a nyelvét, bokszolt volna bele egyet, és futott volna vele versenyt. De az utóbbi években megtanulta, hogy bizalmatlanul tekintsen a világra, már képtelen volt meggondolatlanul cselekedni, ez volt valószínűleg a felnőtté válás ára.

– És milyen jól tudott bánni az állatokkal! Minden betegségükből kigyógyította őket.

– Hát igen.

– Tényleg ő volt a környék legjobb állatorvosa. És emlékszel, mennyire szeretett volna lezginká-t táncolni, de sohasem ment neki igazán.

– Az oroszok nem tudnak lezginká-t táncolni, nincs a vérükben.

– Miért mondod ezt?

– Mit?

– Olyan rendes volt velünk mindig, miért beszélsz így róla?

– Mindegy. Egész mást akartam…

– Nem, egyáltalán nem mindegy. Nem beszélhetsz róla ilyen megvetően.

– Egyáltalán nem beszélek megvetően. Na jól van.

– De úgy beszélsz! És pont ezért ment el innen Natalja Ivanovna is. Mert mindenki úgy bámult rá, mint egy pestisesre.

– Most a fészerbeli bolond orosz nőről beszélsz?

– Nem bolond, és a barátnőm volt!

– Furcsa és nevetséges volt!

– Egyáltalán nem ismerted.

– Jól van, nyugodj meg!

– Nem akarok megnyugodni, sajnálom… Honnan vagy olyan biztos magadban? Honnan tudod te biztosan, mi a helyes és mi a helytelen? Honnan tudod, mi a jó és mi a rossz? Soha sincs kétséged afelől, hogy tévedsz-e, hogy igazságtalan vagy esetleg?

– Miért kellene kételkednem?

– Mert te is csak egy ember vagy.

– Fel tudod fogni, hogy mit tettek velünk az oroszok? Tudsz róla, hogy a nagyanyádat és az én nagyapámat 1944-ben másik félmillió nohcsijn-nal együtt Kazahsztánba deportálták, és csak Sztálin halála után térhettek vissza? Úgy értem, mindnyájan. Mindnyájuktól meg akartak szabadulni, képzeld ezt el! Évszázadok óta meg akarnak bennünket semmisíteni, meg akarták tagadtatni velünk az istenünket…

– De Musza, ezt nem Pankov vagy Natalja Ivanovna csinálta!

– Az nem számít! Idejöttek, elvették, ami a miénk volt, elterpeszkedtek, és bebeszélték nekünk, hogy mi másodrendű polgárok vagyunk, de most mi jövünk! Többé nem hagyjuk magunkat leigázni. Harcos nép vagyunk, és tudnunk kell, hogy honnan jöttünk, kik vagyunk, és aztán…

– És aztán?

– Akkor mi következünk.

Mint két vak, úgy törték át magukat a sötétségen, elértek a hentesig, ott balra fordultak a buszmegálló felé, ami már évek óta nem volt használatban, majd elhaladtak a védőbástya romjai mellett, ahonnan kijuthatnak a főútra. Ott már van pár lámpa, mely nagy valószínűséggel működik, és Nura azt remélte, hogy onnan már egyedül mehet tovább. Musza ismét elhallgatott, mint aki elveszítette a fonalat, de ezt Nura nem is bánta, mert nem értette a fiút, és nem is akarta megérteni, mert nem akart ismét mindent a múltnak alárendelni, és főképp nem akart a tejp-ről{5} és az adat-ról hallani.

– Ott fogom felépíteni a házam, és aztán…

Nurának szüksége volt pár pillanatra, hogy megértse, miről beszél Musza, de aztán eszébe jutott, hogy valami termékeny földet emlegetett korábban. Jobban magához szorította a liszteszsákot, és meggyorsította a lépteit.

– Miért akarsz elköltözni otthonról? Úgy értem, elég nagy a házatok.

Nura puszta udvariasságból mondta ezt, nem mintha túlzottan érdekelte volna.

– Mert meg fogok házasodni. És a fivéreim maradnak a házban.

– Házasodni? Te?

Valahogy ez olyan abszurdnak tűnt, ő mindig a nyugtalan, ugrabugra kisfiút látta maga előtt, aki véletlenül egy férfi testébe bújt, akinek mindig hülyéskedésen járt az esze, aki a falu gyerekeit mindig valami csínytevésre buzdítja, és minden lányt csak bosszantani tud. Pont ő akar megházasodni, családot alapítani? Ez Nurának elképzelhetetlennek tűnt, úgyhogy felnevetett. A fiú sértetten megállt.

– Bocs, ne haragudj, nem akartalak megbántani, nem úgy értettem. És ki lenne a szerencsés?

– Te.

Nura ismét nevetni kezdett, de mielőtt befejezte volna, hirtelen elnémult, és olyan elképedt arcot vágott, mint egy partra vetett hal, s tátott szájjal levegő után kapkodott. Szerencsére sötét volt, és Musza már egy lépéssel előtte járt.

– Apám jövő héten beszél majd anyáddal – mondta halkan, megfontoltan, mintha előre begyakorolta volna.

– Erre semmi szükség – szakította félbe Nura, és előresietett, beérte a fiút, és még jobban felgyorsította a lépteit, szinte már szaladt.

– Hé, várj, mit jelentsen az, hogy erre semmi szükség?

– Én nem megyek hozzád feleségül. Egyáltalán nem megyek férjhez. Elköltözöm innen.

– Mi? Hova?

– Először talán Groznijba. Már csak pár hetet kell várnom, amíg tizennyolc leszek, és aztán…

– De…, dehát… – dadogott Musza. – Ez nem lehet.

– Hogyhogy nem lehet?

– Ezt nem illik. Egyébként is a családod…

– Az nem számít.

Nura futott tovább, és a sötétség már egyáltalán nem tűnt olyan veszélyesnek, sőt ellenkezőleg, védelmet nyújtott, oltalmába vette. Egyre csak futott a főút irányába, és hallotta, ahogy Musza lihegve szalad utána.

– Nura, várj, Nura!

Korábban ő volt a gyorsabb. Az, hogy most nehezen tudta utolérni, Nurának mosolyt csalt az arcára, amit azonban a fiú nem látott. Vagy lassúbb lett, vagy Nura tanult meg lépést tartani a széllel.

– De én szeretlek! – hallotta maga mögött Musza hangját, és a szavak még sokáig visszhangoztak.

Nura megállt. Görcsbe rándult a gyomra. Sajnálta a fiút, és ugyanakkor örült is a kapott ajándéknak, noha nem fogadhatja el, és nincs is szándékában elfogadni. Örült, hogy Musza valami olyat mondott, ami a szívéből jött, és nem betanult volt, nem előre elrendelt, az ősök által diktált. Valami hálafélét érzett, és egy hajszál választotta el attól, hogy egy puszit adjon az arcára, de nem, nem lehet, még félreértené. A legnehezebb az életben, árulta el neki egyszer Natalja Ivanovna, hogy az ember a mindennapokban nem mindig teheti azt, amit a legjobban szeretne.

– Köszönöm.

Nem tudta, mit köszönt meg, s rájött, hogy ehhez a helyzethez ez nem is illő, és csak bosszantja Muszát, de jobb nem jutott eszébe.

– Figyeltél rám?

Nura dühöt érzett a fiú hangjában.

– Igen, figyeltem, hallottam, amit mondtál, és nagyon meg vagyok hatva, de mégsem lehetek a feleséged. Tényleg iparkodnom kell most haza, mert anyám már aggódni fog, és nem akarom, hogy elküldje értem valamelyik idióta unokatestvéremet.

– Nem lenne szabad így beszélned…

– Hogy?

– Ilyen arrogánsan.

– Ez nem arrogáns, hanem őszinte.

A főúton tényleg világosabb volt, bár a lámpa csak néhány méternyire világított, ő végre újra látta, hol jár, felismerte a környéket, a földet a lába alatt. Az őrtorony romjainak körvonala is kirajzolódott már. Ahogy közeledett hozzá, hallotta az osztályfőnökét, amint sipító hangján azt mondja: „A kaukázusi védelmi bástyák az észak-kaukázusi hegyvidéken őrtoronyként szolgáltak, és a családközösségek védelmét látták el, támadások esetén pedig menedéket biztosítottak, Mjanyev, azonnal vedd ki a kezed az orrodból!”

Kezdett felszállni a köd.

– Ez nem való – mondta Musza, és a hangja remegett, de uralkodott magán, düh váltotta fel a csalódottságát.

– Tudom, minden, ami boldoggá tesz, az nem való. De én, Musza, én… Jaj, mindegy!

Már nem is akart semmit sem mondani, úgyse értené meg Musza. Jó fiú volt, örök törekvő, olyasvalaki, akinek nincsenek kétségei, aki nem akar a dolgok mögé látni, aki elégedett mindennel az életében, kivéve… kivéve talán az oroszokkal és az istentelenséggel, amit ők hoztak az országba, ahogy az apja mindig prédikálta. Nincs mit tisztázniuk, nincs mit mondaniuk. Nura minden jót kívánt neki, de még haragos apjának is, akinek szándékában áll az ő anyjával beszélni, hogy megkérje a kezét a fiának, és az anyja valószínűleg örülne is ennek, hiszen az Oszmajevek jómódúak, Musza jó parti, de… Igen, ehhez nincs mit hozzáfűzni.

– Fordulj nyugodtan vissza. Már nem vagyunk messze, és a hátralévő úton egyedül szeretnék lenni.

Ekkor Musza, mint egy sértett gyerek, nem ellenkezett többé, ott maradt a főúti lámpa alatt báránybőr bundájában, amit sok pénzért vehettek az apjával Groznijban a feketepiacon, hiszen az utóbbi időben ezek a dzsekik a jólét szimbólumává váltak.

Nura a kavicsokat rugdosva folytatta az útját a folyó mellett.

– Minden jót, Musza, és ne haragudj rám! – kiáltotta a sötétben, anélkül hogy megfordult volna, és amikor már szinte teljesen el kellett tűnnie a fiú látómezejéből, hallotta, hogy kiált valamit. Az elejét már nem értette, de az utolsó szavakat igen: „…feleségül venni”.

Talán Natalja Ivanovnának igaza volt, amikor apja eltűnésének az okát keresve egy elméletet állított fel. Ez volt az egyetlen eset, amikor nem hallgatta őt végig, hanem kirohant a fészerből köszönés nélkül. Ez az a nap volt, amikor az apja eltűnt, és ő zokogva rohant Natalja Ivanovnához.

– Én… én… Egyszerűen eltűnt. Elment. Nem jön vissza, tudom, hogy nem jön vissza… Elvitte minden holmiját, semmit sem hagyott itt – dadogta sírva.

– Ki? Mi történt? Nyugodj meg, ülj le, mindjárt csinálok egy teát.

Mindig ez a tea, mintha ennek a forró italnak mágikus ereje lenne, és mindent elviselhetővé tenne.

– Apám elhagyott bennünket.

– Mi történt?

– Gudermeszbe kellett utaznia, mert begyulladt egy foga, ott van a fogorvos… És nem jött vissza. És aztán láttuk, hogy minden holmija eltűnt. És a nagybácsim és az unokatestvéreim elmentek megkeresni, de nem ment Gudermeszbe.

Miután kisírta a lelkét, és megivott három csésze teát, miután mindent elmondott legalább háromszor, amit erről mondani lehetett, és miután mint egy detektív, pontosan felidézett mindent, ami az eltűnés reggelén történt, Natalja Ivanovna magához ragadta a szót, és keresni kezdte az apja eltűnésének az okát. De Nura akkor ezt gúnyolódásnak érezte, és nem akart tudni semmiféle okról. Úgy gondolta, nem lehet olyan ok, ami megbocsáthatóvá tenné ezt a viselkedést. És ezért nem is akart tudni Natalja Ivanovna elméleteiről. A megbocsátás, az apa után ott maradt üres hely elfogadása csak később jött, hetekkel, hónapokkal később, de azon a napon nem akart mást, csak egyszerűen gyűlölni. És mivel ezt Natalja Ivanovna nem akarta belátni, ez is megbocsáthatatlannak tűnt Nura számára.

– Talán vannak olyan emberek, akik csak az ellenállásban lehetnek boldogok – mondta Natalja, és még sok másra is igyekezett magyarázatot találni, például arra, hogy miért volt képtelen a környezetének és a közösségnek a részévé válni annak ellenére, hogy oda született.

Akkoriban Nura még egyáltalán nem akart erről tudni. De most, amikor a folyót követve lépkedett, és rendet csinált a fejében, azon töprengett, talán az az öröksége, hogy ellenálljon mindig, mindenkor. Ez a gondolat elszomorította, de nem akarta átadni magát a szomorúságnak. Megpróbált kiverni a fejéből minden zavaró és haszontalan gondolatot, hogy üres fejjel, gondtalanul érjen haza.

De abban a pillanatban dudaszót, majd a távolból férfihangokat hallott. Körülnézett, és az aul irányából egy autó közeledett, nem, nem is egy, hanem kettő, és hirtelen a dudálás szakadatlanná vált, zűrzavaros lárma és kiáltások hallatszottak. Megállt és próbálta kivenni, mi okozhatja a felfordulást, de sajnos képtelen volt megállapítani ilyen távolságból. Tovább akart menni, de most a másik irányból is közeledett egy kocsi hatalmas sebességgel: egy piszkos terepjáró száguldott el mellette. Ablakában az Icskerija Csecsen Köztársaság zászlaja lengedezett, és egyenruhás fiatalok ordítoztak valamit a hátsó ülésről. Ezeket két további autó követte, ezúttal régi Ladák, melyek folyamatosan dudáltak, és a bennnük ülő férfiak hazafias jelszavakat skandáltak. Néhány másodpercen belül elviselhetetlen lárma zavarta meg a szurdok megszokott nyugalmát.

Nura próbálta kivenni az arcokat, de nem sikerült, mert túl sötét volt, és elvakították az autók fényszórói. Félreállt az útból, és remélte, hogy az idegesítő karaván gyorsan továbbhalad. De pont az ellenkezője történt: akár egy hangyasereg, úgy bukkantak fel további kocsik minden irányból és száguldottak keresztül a szurdokon. Nura töprengett, vajon valami ünnep van valahol, talán nagyszabású esküvő az egyik szomszédos faluban, de a zászlók, az üvöltözés, a túl sok fiatalember mind gyanús volt, és nem egy vigasságra emlékeztetett. A hangulat, a felhajtás valahogy mégis felvillanyozta és egy pillanatra magával is ragadta. A fényszórók játékában, a fények felbukkanásában és elmerülésében volt valami meseszerű, amit a folyó monoton zúgása kísért.

Hirtelen valaki a nevét kiáltotta. Nura összerezzent, és megpróbálta kivenni, ki lehet az, de lehetetlen volt, mert időközben annyi autó gyűlt össze, hogy szinte menetoszlopot képeztek, és versenyt száguldottak. Ide-oda forgatva a fejét hunyorgott, és a liszteszsákot még erősebben szorította magához.

– Nura, Nura! – üvöltött át a hang a motorok zaján, a gumikerekek csikorgásán, a folyamatos dudáláson, kiáltozáson, sőt éneklésen keresztül.

Először arra gondolt, hogy Musza jött vissza érte az apja autójával, hogy hazavigye, de aztán felismerte Rusztam, legidősebb unokabátyja érdes hangját, és nem tudta, hogy megkönnyebbülést vagy csalódottságot érez-e. Rusztam az apja sárga, rozoga 06-osában ült, és letekerte az ablakot. Meglepő módon tesztoszteronvezérelt fivérei és barátai nélkül volt úton.

– Szállj be gyorsan! – kiáltotta a nyitott ablakon át, és csikorogva lefékezett az út szélén. Nura gyorsan beugrott mellé, és még be sem tudta zárni az ajtót, mikor az autó már el is indult. – Már több mint fél órája kereslek! Elment az eszed, miért jössz a főúton?

Izgatottnak tűnt, azonnal rágyújtott, pedig az apja előtt sohasem cigarettázott, és ez az apja autója volt. Ez jellemző rá, sohasem gondolkozik, futott át Nura agyán, majd elhelyezkedett az ülésen a kellemes melegben.

– Mi van? Miért kerestél engem? Nana tudta, hol vagyok…

– Hát nem tudsz semmiről?

Nura ingatta a fejét, és Rusztam azonnal bekapcsolta az autórádiót. Először csak a jól ismert sistergést lehetett hallani, itt a szurdokban nem volt egyszerű tisztán kivehető adást találni. Gyakran lehetett látni embereket hevenyészett, összevissza ragasztott antennákkal, amint épp fáradságos munkával próbálnak jól hallható adót fogni.

Két terepjáró jött szembe nagy sebességgel, Rusztam lassított és kihajolt az ablakon:

– Szálem alejkum, testvér! – kiáltotta valaki.

– Masallah – válaszolta Rusztam.

– Szabadságot a csecsen népnek! – üvöltötték a másik kocsiban az emberek, akiknek az arcát nem lehetett felismerni.

– Szabadság! – felelte Rusztam kicsit visszafogottabban.

További jelszavak hangzottak, de Nura már nem azt figyelte, mert egy pillanatra bejött a hang a rádióban, és néhány szót tisztán ki lehetett venni, mint például „bevonulás”, „katonai szolgálat”, „katonai intervenció”, „az Orosz Föderáció elnöke”. Nura kétségbeesett. Nem akarta elhinni, hogy amitől már egy ideje tartott, tényleg bekövetkezett. Csak amikor Rusztam ismét a gázpedálra lépett, és befordult a főútról balra a kis utcába, mely a házukhoz vezetett, ahol egy lélek sem járt, és tökéletesen beleolvadt a sötétbe, csak akkor merte megkérdezni:

– Háború van?

– Igen.

Nura örült, hogy Rusztam nem tett fel neki kérdéseket, és nem kezdte a szokásos prédikációit sem. Csöndben mentek a házig. Az ajtó előtt számtalan pár cipő sorakozott. A nappaliban tolongtak a szomszédasszonyok, köztük a nagynénje, Rusztam anyja is, aki épp az ijedt Aszmát ölelte magához. Az öreg Rabjat, akit tréfásan méhkirálynőnek neveztek, fel-alá járkált hátratett kézzel, és valamiféle szerencsét hozó mondókát mormogott. Még Gazujevék is átjöttek.

A férfiak valószínűleg a muftinál találkoztak, vagy talán már össze is hívták a vének tanácsát. Nura kilépett a cipőjéből, bement, bólintott az asszonyoknak, és tisztelettudóan fejet hajtott Rabjat előtt. Rabjat rámosolygott, megkönnyebbültnek tűnt, hogy Nura felbukkant, de megrovóan nézte, hogy tizenhét évével még mindig nem visel kendőt, azonban nem tette szóvá. Nyilván azzal nyugtatta magát, hogy legkésőbb a férjhez menéssel a fedetlen feje már a múlté lesz.

– Hol maradtál? Majd’ meghaltunk az aggodalomtól! – szólt szemrehányóan az anyja.

– Nem tudtam semmiről, nem hallottam, honnan is kellett volna tudnom róla… – ismételgette Nura csöndben, szinte kábultan.

Tényleg kába volt, talán a teste okosabb volt, lehet, ezzel is óvni akarta. Semmit sem érzett, olyan volt, mintha távolság lenne közte és a kint történtek között.

– Hála istennek, hogy itthon vagy! – kiáltotta a nagynénje, és homlokon csókolta.

Szokatlan volt, hogy ezek az asszonyok mindnyájan ekkora örömöt éreznek az érkezésekor, legtöbbször ellentétes természetű volt a fogadtatása.

Az egyetlen, aki tiszta, eleven érzést keltett benne, az a tízéves húga volt, Aszma, akire, mint mindig, ha találkoztak, kacsintott egyet. Most ez nagyon jól jött a kicsinek, mert nyilvánvalóan meg volt ijedve, látni lehetett tágra nyílt szemén. Bármennyire is próbálta eltitkolni, Nura látta a feszültségét és bizonytalanságát. Meg kell őt nyugtatnia, kis gesztusokkal értésére kell adnia, hogy minden rendben van, nem kell félnie semmitől.

Gyönyörű kis testvére – mennyire szerette volna, hogy a világ a legszebb arcát mutassa számára. Milyen kár, hogy Aszma túl kicsi volt, amikor Natalja Ivanovna a videókazettáival és varázserejével a szurdokba jött. Mennyire szeretné továbbadni a kicsinek mindazt, amit tanult, megmutatni neki a filmeket, amelyeket látott, és főként mesélni neki azokról a helyekről. Annyira megérdemelné, sok vidámságot, nevetést érdemelne, sok táncot, sok tortát és sok cseresznyét, sok virágot, és tarka, könnyű ruhákat, sok utazást és sok lehetőséget, tudást és örömöt.

Kiment a konyhába, ahol az idősebb Gazujev nővér a sajtot készítette elő a csepalgas-hoz.

– Jaj, a finomliszt… – mondta, és átvette Nurától a liszteszsákot.

A távolból kutyaugatás hallatszott. A házban uralkodó hangulat úgy nehezedett Nurára, mintha abroncsot húztak volna a fejére. A főutcai dudálás elhalkult, és a környéket elnyelte a csönd, melyet csak a folyó zúgása tört meg.

A Gazujev nővér beszélgetni kezdett Nurával, ami azt jelentette, hogy leginkább ő beszélt, és Nura néha egy fejbólintással annyit vetett közbe, hogy „igen, igen, rettenetes az egész”. Aztán amint lehetősége nyílt rá, gyorsan kezet mosott, majd kiment a konyhából. Felvette a gumicsizmáját, és a hátsó kijáraton kilépett a békés udvarra. Mintha ennek a békének semmi köze sem lenne a házban uralkodó hangulathoz. Mintha két tökéletesen különböző világ volna.

Natalja Ivanovna az elmenetele előtti hetekben állandóan a háborúról beszélt. Nurát már idegesítette is a megszállottsága, és emiatt már egyre kevésbé volt kedve a fészerbe menni. Ahelyett, hogy megnéztek volna egy filmet, Natalja Ivanovna gondterhelten szaladgált fel-alá, szünet nélkül itta a teáját, könnyes szemmel nézett a messzeségbe, és állandóan kellemetlen, aggasztó dolgokat jósolt. Zavarodottnak tűnt, mint aki nincs teljesen az eszénél, és Nurának egyre nehezebb volt a vidámságával kissé elterelni a figyelmét az őrültségeiről. De most, a sötét kertben állva, be kellett látnia, hogy ez talán nem is őrültség volt, és most égetően fájt neki, hogy nem figyelt rá jobban, s a jóslatát, ami most ezen az éjszakán beigazolódott, őrültségnek tartotta. Nem támogatta, nem hitt neki, és ezt Natalja Ivanovna megérezte, s az utolsó hetekben visszavonult a magányába, abba az álmodozó állapotba, amiben a férje halála után volt, egészen addig, amíg Nura először oda nem ment a fészerhez, és együtt nem kezdték megfejteni a bűvös kocka titkát. Aztán egy este Natalja Ivanovna elküldött Nuráért egy szomszéd gyereket, ilyenre korábban sohasem volt szükség, hiszen mindig önként és szívesen ment hozzá. De azon az estén ezt kellett tennie, és Nura el is ment az anyja szidalma ellenére. Sötét volt már, mikor elment hozzá, és ott találta Natalja Ivanovnát bepakolt táskákkal. Szelíden mosolygott, a szeme fényesen ragyogott.

– El kell hogy hagyjalak, szépségem! – mondta kislányosan félrehajtott fejjel.

– Hogyhogy elhagysz? Hova mész?

– Nem maradhatok tovább. Teljesítettem a feladatomat, tovább kell állnom.

– Dehát miért?

– Többé már nem biztonságos itt nekem.

– Hogyhogy?

– Mindent leírtam neked, amit még mondani akartam. Csak akkor olvasd el a levelemet, amikor már elmentem. Holnap reggel indulok autóval.

– Dehát hová mész?

– Azt még nem tudom. De ahogy találtam magamnak egy helyet, azonnal üzenek neked, megígérem.

Három koffer kazettákkal és négy táska, ez volt minden vagyona. Az egész műve, összepréselt élete. Nura tehetetlennek érezte magát, de legfőképpen mérgesnek, s még ha az utolsó hetekben kicsit el is távolodott a tanárnőjétől, ez nem jelentette azt, hogy le akart vagy le tudott mondani róla. És az, hogy Natalja Ivanovna az elmenetel mellett döntött anélkül, hogy ezt előre megbeszélte volna vele, felfoghatatlan volt számára. Ott állt tanácstalanul, nem tudta, mit kellene tennie, hogyan kellene viselkednie. Sok minden futott át az agyán, de nem szólt egy szót sem, nem tudott semmit sem mondani, mert képtelen volt megfogalmazni az érzéseit.

– Ez nem igazság… – dadogta, és közben ropogtatta az ujjait, amit Natalja ki nem állhatott.

– Tudom, hogy haragszol rám, de remélem, ha elolvastad ezt a levelet, akkor megbocsátasz nekem, és nagyon remélem, kis idő elteltével meg fogsz érteni… – Itt félbeszakította magát, odament Nurához, átölelte, megpuszilta az arcát és a homlokát, aztán röviden csak annyit mondott: – Most menj, kérlek, mert nem szeretem a hosszas búcsúzkodást!

A maga finom, arisztokratikus módján megírt kétoldalas búcsúlevelében a háborút emlegette, és „Legdrágább Nurám!”-nak szólította. Írt a háborúról és a tanácstalanságáról, a jövőt illető szorongó nyugtalanságáról, a béke iránti mérhetetlen vágyáról, és abbéli reményéről, hogy talál egy biztos helyet magának. Megköszönte Nurának a hónapok óta tartó együttlétüket, ami mindkettejüket gazdagította, és bátorságra biztatta: kövesse kitartóan a vágyait, és ne hagyja magát ezektől eltéríteni, ez a legfontosabb. Azután hozzáfűzte, hogy a kis éléskamrában a zöld ajtó mögött, a fémdobozban, amelyiken „cukor” vagy „só” áll, már nem emlékszik pontosan, eldugott neki valamit, egy kis emléket, ami egyben egy feladat is. Nagyon reméli, hogy viszontlátják egymást, és soha nem fogja elfelejteni, mindig szeretettel fogja őrizni a szívében. „Nataljád” – így írta alá a levelet.

És mikor Nura a levelet olvasta, hatalmas könnycseppek gördültek le az arcán, és ugyanakkor dühös is volt. Nem lett volna szabad így elutaznia, hogy hagyhatta itt így!? Kelletlenül ment el a fészerhez, a kulcs változatlanul ott volt a lábtörlő alatt. A kevés bútor még ott állt, de valami jelentős, a lehető legjelentősebb hiányzott, és még a szag is határozottan megváltozott. Az elhagyatottság illata érződött, egy olyan hely árasztotta, amely egy éjszaka alatt elvarázsolódott. Halkan belopódzott az éléskamrába, mint aki attól fél, hogy régi emlékeket ébreszt, és három poros, rozsdás fémdobozt fedezett fel. A cukros dobozban talált rá: ott várta a tarka Rubik-kocka, a bűvös kocka, melynek rejtélyét kezdetben próbálta megoldani, amíg aztán türelmetlenül és idegesen végül visszaadta a tulajdonosának. Igazság szerint félelemből tette, nehogy csalódást okozzon a tanárnőjének, ha nem tudná teljesíteni a feladatot. Látta, hogy egy kis cédula van a kocka aljára ragasztva. „Nekem nem sikerült, de neked biztosan sikerülni fog.”

Nura ide-oda forgatta a kockát, és könny szökött a szemébe. Ez olyan rettenetes! Nem lett volna szabad így eltűnnie Nataljának, ez gyávaság és helytelen! Visszatette a kockát a fémdobozba, nem fogja ilyen egyszerűvé tenni neki a dolgot, nem fog megfelelni az elvárásának. Ha tényleg így akarta volna, akkor itt marad, és láthatta volna, de így nem, így nem fogja megpróbálni. Bevágta maga mögött az ajtót, elszaladt, és a bűvös kocka ott maradt a rozsdás dobozban.

A kert álmos nyugalomba süppedt, Nura mélyet lélegzett, mielőtt a ház felé fordult, s megállt a nappali ablaka előtt. Látta, hogy az asszonyok a rádió köré gyűlnek. Szerencsére hallani nem hallott semmit, így az asszonyok arcára tudott összpontosítani: aggodalom, hitetlenkedés, tehetetlenség és túlzott bizakodás váltakozott. Csodálkozott, hogy nem Gazujevékhez mentek, és nem az ő, egyetlen elérhető távolságban lévő színes televíziójukon próbálták követni az eseményeket. De valószínűleg arra a férfiak csaptak le, és így az asszonyoknak be kellett érniük a rádióval. Talán jobb is volt így. Az asszonyok gyűrűjében felfedezte Aszmát, aki úgy állt ott, mint egy zavarodott gazella, aki véletlenül szarvascsordába tévedt. Nura az ablaküveghez szorította az arcát, de a kicsi nem láthatta őt a sötétben.

Nura úgy állt ott, mint aki kilopódzott a saját életéből, és csak kívülről figyelte a bentieket. Látta, amint anyja újra meg újra idegesen megtörli a kezét a kötényében, látta, amint a fiatalabb Gazujev nővér rágja a szája szélét, ahogy a nagynénje ökölbe szorítja a kezét, annak reményében, hogy a nikotin utáni túlzott vágyát sikerül így másfelé terelnie (a WC-je mindig bűzlött a nikotintól az állandó cigarettázás miatt, és mindig valami szörnyű parfüm illatával próbálta elnyomni a szagot). Látta, ahogy a méhkirálynő, az öreg Rabjat a felsőtestével ide-oda hajlong, mintha transzban lenne, és így próbál megnyugodni.

Rabjat röviddel a háború vége előtt, 1944-ben, a közé a félmillió csecsen és ingus közé tartozott, akiket állítólagos engedetlenség és feltételezett – nácikkal történő – kollaboráció miatt Sztálin erőszakkal Kazahsztánba és Kirgizisztánba deportált. Soha ki nem hunyó fáklyaként adta tovább lányainak, fiainak, unokáinak a rettenetes és végtelen marhavagon-utazás emlékeit. Végeláthatatlanul mesélte a száműzetés gyötrelmes élményeit, és mintha ezek a történetek mágikus erővel hatottak volna, még azok is lenyűgözve hallgatták, akik már kívülről fújták, senki sem tudott másra figyelni, ha egyszer mesélni kezdett. És aztán ők is mesélték tovább Rabjat történeteit a saját gyerekeiknek és azok gyerekeinek, barátaiknak, iskolatársaiknak. Így váltak a történetei a szurdok lakóinak kollektív emlékezetévé.

Számos történetet hallott az utazásról, az éhezésről, a kazahsztáni munkatáborokról, a hegyek utáni honvágyról, a halkan énekelt hazai népdalokról, de volt egy történet, ami a legerősebben maradt meg Nura emlékezetében, és egész gyerekkorát végigkísérte. Még ma is, ha bármikor, bármilyen jelentéktelen dologról is beszélt Rabjat, ha hosszabb ideig hallgatta, elkerülhetetlenül felsejlett a fejében ez a történet. Ilyenkor újra látta lelki szemei előtt a kis Rabjatot, ahogy anyjával és négy idősebb testvérével utaznak keresztül a végtelen sztyeppén a marhavagonban, ahol elviselhetetlen hőség uralkodik, nincs elég víz, és lehetetlen kiegyenesedni. Teljes bizonytalanságban, elszakítva az otthontól, az ismerősöktől. De ők összetartottak, és mivel Rabjat volt a legfiatalabb, az idősebb testvérek vigyáztak rá, megosztották vele az élelmiszeradagjukat, és az anyja ügyelt arra, hogy ne menjen át másik vagonba, ahol, úgy hírlett, még több olyan beteg van, aki vért köhög. A vonat hosszabban sehol sem állt meg, sehol sem volt pihenő. Nem jött friss levegő, és nem volt elegendő víz, hogy mosakodni tudjanak. De az anyjuk ügyelt rá, hogy nedves rongyokkal tisztálkodjanak, s ezzel valószínűleg megmentette az életüket.

Az apjuk a háborúban harcolt, az anyján és a testvérein kívül még a csoda szép Hava néni és az ő két kisgyereke volt velük a vagonban. Hava férjét megvádolták, hogy részt vett az Izrailov-féle felkelésben, és kollaborált a nácikkal. Ezért a letartóztatását követően azonnal ki is végezték. Hava egy négyéves kisfiúval és egy csecsemővel maradt magára. Az egész utat végigsírta, úgyhogy Rabjat anyjának néha rá kellett kiabálnia, hogy szedje már össze magát a gyerekei miatt, néha még pofon is kellett vágnia, mert attól tartott, hogy érzelmi kitöréseivel veszélybe sodorja nemcsak a családját és mindannyiukat, hanem még saját magát is. Hava imádta a férjét, ezt tudta az egész aul-közösség, legendás, nagy szerelem volt, tette hozzá általában ezen a helyen Rabjat, és miután megölték a férjét, nem tudta, hogy lesz képes ezt túlélni. A nővére Hava gyerekeiről is gondoskodott, ahogy csak tudott, és kényszerítette Havát, hogy legalább a minimális enni- és innivalót vegye magához. De a betegség – melynek nevét Rabjat sohasem említette, mintha a puszta kiejtése szerencsétlenséget hozna – sajnos elérte Hava négyéves kisfiát is, aki vért köpött. Belázasodott, és kihányt mindent, amit megevett. Rabjat anyja könyörgött az őrnek, hogy hívjon orvost, vagy állítsa meg a vonatot a következő állomáson, hogy segíthessenek a gyereken, de az csak gépiesen azt ismételgette, hogy a fentről jövő parancs szerint nincs lehetőség megállni. És így haladtak egyre tovább, és a gyerek egyre betegebb lett, míg egy napon nem ébredt fel többet, és lázas agóniában szépséges anyja karjában meghalt.

Megkövülten ült Hava, nem mozdult, mialatt Rabjat anyja és a többi asszony siratódalokat énekelt és átkozta a sorsot. A hőség miatt nem sirathatták hosszan, gondoskodni kellett a gyerek eltemetéséről. De az őrök csak azt ismételgették makacsul, hogy a parancs nem engedélyez megállást. Rabjat anyja kiabált, a többi asszony is vele együtt, szemére hányták az őröknek, hogy embertelenek, és a pokolra fognak jutni, csak a szép Hava – Nura képzeletében pont, mint egy filmcsillag, Rabjat leírása szerint mocsárzöld szemekkel, tejfehér bőrrel, vastag szálú, rézvörös hajjal és mély szomorúsággal az arcán – nem mozdult, nem engedte ki a kezéből a gyereket, és meredten nézett keresztül mindnyájukon, mintha a távolban látna valami olyat, ami a többiek előtt rejtve maradt, ami megoldást nyújtana minden problémájára. És így is volt…

Ki kell dobni a gyereket a vagonból, így szólt a parancs. Nincs más megoldás. A többi vagonban is ezt tették, ez az egyetlen lehetőség. Hova vezetne, ha valakivel kivételeznének, nem, nem és nem! Hava még egy óra haladékot kap, aztán kinyitják az ajtót, és a kis élettelen testet rábízzák a sztyeppe reménytelenül szomjas földjére.

Rabjat anyja sírva szorította melléhez húga kisbabáját, Rabjat testvérei zokogtak a többi asszonnyal együtt, csak Hava állt ott némán, dermedten, karjában a halott kisfiával. És amikor eljött a pillanat, és feltépték a nehéz vasajtót, s a homokos, forró levegő beáramlott, ijedtében mindenki elfordította a fejét, a szép fiatalasszony nyugodtan odalépett az ajtónyíláshoz, még egyszer megfordult, és rámosolygott a többiekre, nővére szemébe nézett, mint akinek áldását kéri – és Rabjat itt mindig megjegyezte, hogy az anyja tudta, abban a pillanatban megérezte és megértette, hogy semmi értelme Havát visszatartani, és bólintott, hogy megígéri, történjen bármi, a kisbabának nem esik bántódása –, aztán amikor az őr kiáltott, hogy igyekezzen már, a fiatal nő, karjában halott kisfiával, kiugrott a ragyogó fénybe.

Nura még egyszer rámosolygott Aszmára, amit a kislány nem láthatott, de remélhetőleg megérzett, majd elindult a baromfiudvar felé. Ott nyugalom volt, a csirkék aludtak. Mennyire utálta az anyja ezeket az „undorító állatokat”! Nura sohasem értette, hogy miért találta az anyja olyan rettenetesnek ezeket az ártalmatlan madarakat. A három lány mindig szívesen tevékenykedett itt, mert nagyon szerették a kiscsibéket. Nura gyerekkorában gyakran még a házba is bevitt egyet-egyet, és titokban csókolgatta puha tollazatukat. A baromfitartás amúgy nagyon jövedelmezőnek bizonyult, mert a szurdokban többnyire juhot és kecskét tartottak. De valószínűleg az anyja minden egyebet is utált volna, bármely állatot vagy tevékenységet, amit az apja hagyott hátra. A csirkék rá emlékeztették, és a szégyenére. Minden kora reggel, amikor belépett a csirkeólba, hogy kitisztítsa, újra meg újra elátkozta. Minden alkalommal, amikor begyűjtötte Aszmával és Nurával a tojásokat, mély és nyomasztó hallgatásba merült, és a lányai azonnal tudták, hogy megint a férje jár az eszében. Az, hogy neki kellene itt állnia, neki kellene gondoskodnia ezekről az állatokról, az etetésükről, a tisztán tartásukról, itt kellene lennie velük, a feleségével és a lányaival. Nem lett volna szabad megbetegednie az elméjének, felednie kellett volna a vágyait és álmait, és máshogy kellett volna alakulnia a házasságuknak, a jövőjüknek, mint ahogy alakult azáltal, hogy itt hagyta őket.

Nura körbejárta a csirkeólat, és vakon követte a jól ismert utat, mely az egész udvar körül vezetett. Rabjat anyja betartotta az ígéretét, és a csecsemőt kecsketejjel itatta, mígnem egészséges fiú lett belőle. Az ötvenes évek végén végre visszatértek a szurdokba, a hegyeikbe, haza az aul-közösségbe, melybe, mint mindenüvé az országban, időközben idegenek költöztek Nyugatról, szőrtelen, világos hajú szlávok, mint amilyen például Pankov volt, az ügyes állatorvos, aki tarka bonbonokat osztogatott a gyerekeknek. A fiú férfivá cseperedett, és Rabjat és a testvérei egész gyerekkoruk óta féltékenyek voltak az unokatestvérükre, mert úgy érezték, anyjuk minden odaadása és szeretete csak ennek a fiúnak szól, mintha ő különleges elbánást érdemelt volna. A férfinak, akinek a vállát a családtörténete tonnányi súllyal nyomta, valami nagyot kellett véghez vinnie. És ő ennek az elvárásnak tökéletesen meg is felelt. Rabjat családjából ő volt az egyetlen, aki elköltözött a szurdokból. Moszkvában tanult, majd diplomáciai szolgálatba állt, később visszaköltözött a hazájába, hogy beálljon a Groznyeftyegaz Olajtársasághoz, és rövid időn belül nagyon gazdag emberré váljon.

Nura egyetlenegyszer látta ezt a bősz, nagydarab emberré vált csecsemőt, Rabjat legidősebb fiának az esküvőjén, és nagyon csalódott volt, annyira, hogy a könnyeivel is meg kellett küzdenie. Olyan határozott elképzelése volt róla, de amikor néhány méter távolságra ült tőle és a beszédét hallgatta, akkor a képzeletében kialakított kép úgy tört össze, akár egy kis csónak a magasan emelkedő parti sziklákon. Ott ült egy szakállas férfi, aki tósztjában szerinte túlságosan gyakran kérte a Jóisten áldását, mintha az ő életben maradása nem lett volna elég áldás, mintha a története nem lenne elég nagy csoda. Mindenki istenítette őt, de nem azért, mert a családjából egyetlenként tért haza a pokolból a nagynénje mindent elsöprő szeretetének köszönhetően, hanem mert vitte valamire. De mi volt ez a valami? Vajon az, amit a szépséges anyja elképzelt neki, amikor kiugrott a vonatból bátyja holttestét tartva a karjában? És vajon mivé vált volna, ha az élete simán alakul? Milyen naiv volt, hogy azt hitte, olyan lehet, mint Hadzsi Murat{6}. Nem volt elég maga az élet ahhoz, hogy életben akarjon maradni, vagy létezése csak azzal indokolta családja halálát, ha ő viszi valamire?

Nura egész este ezen töprengett, mialatt az anyjával Rabjatnak, a lányainak és a sógornőinek segített a főzésben meg a felszolgálásban. Miért fájt annyira, amikor megpillantotta ezt az embert? Mi volt benne annyira zavaró? Később, mint oly gyakran máskor is, akár egy tolvaj, elosont onnan anyja és nővére, Malika legnagyobb bosszúságára, aztán elrejtőzött Rabjat melegházában. Esett az eső, és odabent beburkolta őt a meleg pára. Egyszeriben biztonságban érezte magát. Ott ült, és kifelé bámult az esőbe, az életbe, mely oly sok kérdést sodor felé – ezek a kérdések teherként nehezedtek rá, de egyidejűleg vonzották is. És akkor egyszerre meghallotta apja lépteit, és ahogy a nevén szólítja. Zavarba jött, az anyja feladata lett volna, hogy keresse, az apja sohasem tette. Egyébként is korábban a többi férfival ült az asztalnál, és a „hivatalos rész” után, miután a „fontos” vendégek már távoztak, a szomszéd férfiakkal saját égetésű snapszot ittak teáskannából.

– Itt vagy, Nura?

Hangja mindig nyugodt, megfontolt volt, sohasem hangos, sohasem gyakorolt nyomást a hangjával. Olyan keveset szólt, hogy ezáltal minden szava különös jelentőséggel bírt. Nura habozás nélkül kiáltotta, hogy igen, és odaszaladt hozzá.

– Mit csinálsz itt?

– Kis nyugalomra vágytam.

– Értem. De valami elszomorított, figyeltelek – mondta az apja kis idő után.

Nura mellé telepedett, és együtt bámultak ki az esőbe.

– Ez az ember, Rabjat unokaöccse…

– Mi van vele?

– Annyira másnak képzeltem!

– Igen, fontos ember lett.

– De a története, ugye tudod, hát az is pont olyan fontos. Az, ami a szüleivel és bátyjával történt, és hogy… – Hirtelen hullani kezdtek a könnyek a szeméből, habár maga is rémesnek találta, hogy ok nélkül sírni kezdjen, mégsem tudta abbahagyni. – Úgy értem…

De kifogyott a szavakból. Nem tudta világosan megfogalmazni, hogy mi zavarta, mi izgatta fel ennyire. Valami nem stimmelt, valami nem illett össze, de nem tudta, pontosan mi, mintha egy puzzle központi darabja hiányozna, s e nélkül a darab nélkül a kép felismerhetetlen lenne. Az apja szorosan magához ölelte, anélkül hogy ránézett volna. Nura a vállára hajtotta a fejét. Jó volt így. A megbonthatatlannak tűnő összetartozás érzése.

– Ilyenné kellett válnia ahhoz, hogy tovább éljen – jelentette ki hirtelen az apja, és a zakója zsebéből kivett egy csomag papiroszi{7}-t, amit olyan szívesen szívott, és minden kapható nyugati cigarettamárkát megvetett.

– Sebezhetetlenné kellett válnia, mert másképpen a múltja elszívta volna előle a levegőt, és megfulladt volna – folytatta szokott nyugalmával, csöndesen. – Tovább kellett élnie, nem volt más választása.

Az apja ekkor hosszabb szünetet tartott, mialatt rágyújtott a papiroszi-ra. A cigaretta vége parázslott az esős esti fényben.

– Néha a fény csak a sötétség álcázása – mondta, és aztán elhallgatott.

Az jutott most Nura eszébe, hogy miután a „háború” szó elhangzott, minden tudatosság nélkül azonnal erre az emberre és a marhavagonokra kellett gondolnia. Az volt a háború? Szétszakított életek, elvágott és az időből kihullott, következetességüket elveszített életrajzok? Vagy semmiképpen sincsen következetesség az életben, sem békében, sem háborúban? Miért kell újra erre a szakállas férfira gondolnia, aki valaha egy mit sem sejtő csecsemő volt? Mire kellett felkészülnie? Mire kellett mindnyájuknak felkészülniük?

Vajon a háború egy marhavagon, tele férfiakkal, akik életről és halálról döntenek? Voltak asszonyok, akik sóbálvánnyá váltak, és férfiak, akik elfelejtették a történeteiket, mert a túlélésre voltak kötelezve egy évekkel korábban adott ígéret alapján? De milyen árat kellett fizetni ezért a túlélésért? Vagy az árnak itt semmilyen szerepe sem volt?

El kell innen mennie. Nem, mindnyájuknak el kell menniük. Nem engedheti, hogy az anyja élete és Aszma élete vagy akár a sajátja parancsoktól függjön, hogy az életük ne a saját törvényszerűsége szerint alakuljon. Hogy a létezéséből eltűnjön a saját törvényszerűség. Szüksége van egy tervre. Az elkövetkező napokban meg kell rajzolnia a túlélés térképét.

Ismét kutyaugatás hallatszott a távolból. Nura felnézett az égre, a hold sehol sem látszott. Mindent elnyelt a sötétség, de biztonságban érezte benne magát, védelmet és vigaszt nyújtott. Igen, az apjának igaza volt, a fény tényleg néha csak a sötétség álcája. És ebből levonta a következtetést, ami egy pillanatra bizakodóvá tette: a sötétség pedig talán csak a fény álcázása.

EGY: REPESZ

1995 / Malis{8}

Hideg fut át, s tebenned ég a szenvedély.{9} Magában ismételte a mondatot, úgy ízlelgette a szavakat a nyelvén, mint egy szem savanyú cukorkát, mely egyszerre savanyú és édes. Bepakolta a vékony, már-már szétesőfélben lévő könyvecskét a többi, jobb állapotú könyvvel együtt a mohazöld tengerészzsákba, amit anyja Moszkvában készített elő az utazásához.

Minden megjegyzés nélkül tette a nappaliban álló kanapéra, mindenféle finomsággal és szentimentális dolgokkal telepakolva. Ezek nagy részét a szobájában még az éjjel, néhány órával az elutazása előtt titokban kivette, nehogy céltáblája legyen mindenféle gúnyolódásnak, ellenségeskedésnek, ami az ilyesféle anyai ajándékok elkerülhetetlen velejárója. Ellenségeskedés úgyis lesz elég enélkül is.

De arról nem tudott lemondani, hogy néhány könyvet magával vigyen. Nemigen válogatott a polcról, a véletlenre bízta a döntést. A lényeg, hogy néhány könyv elkísérje ebbe az ismeretlen és ijesztő világba, amely a „háború” nevet viseli, és amiről sohasem sejtette, hogy valaha is köze lesz hozzá. Ezek a véletlenszerűen kiválasztott könyvek lesznek veszélyes útján az egyedüli megbízható társak elhunyt apja kopott tengerészzsákjában. Világos, hogy a könyvek nem számítottak semmit ebben a világban, sőt inkább a gyöngeséget jelképezték. Ebben a világban más törvények uralkodtak, ezt már a megszakított katonai kiképzése alatt megtanulta. Ezek csak még nevetségesebbé teszik amúgy sem irigylésre méltó helyzetét, de ezek nélkül nem tudja elhagyni Moszkvát, legalább néhányat magával kell vinnie.

Nem tett megjegyzést a tengerészzsákra, és az anyja is hallgatott. Ebben a pillanatban a szavaknak nem sok értelmük lett volna. Természetesen az anyja ezzel jelezni akart valamit. Érezte a vele járó kötelességeket és elvárásokat, amelyek nagy súllyal nehezedtek rá.

Látta az anyját maga előtt, amint apja öreg tengerészzsákját előveszi a hálószoba állott levegőt és még valami más kimondhatatlant árasztó tölgyfa szekrényének mélyéről, ahol apja katonai jelvényeit, kitüntetéseit, valamint az afganisztáni időkben hozzá írt leveleit és pipáját őrizte, és látta maga előtt, ahogy imáit és reményeit belé helyezte, amelyek legalább olyan nehezek voltak, mint a könyvek. Anyja számára ezek a tölgyfa szekrényben őrzött relikviák szentek voltak. És a tengerészzsák mindezek közül a Szent Grál. Ez a zsák mindenhova elkísérte az apját, keresztül a kopár hegyeken és poros sivatagokon, viharokon és golyózáporon, bombázásokon és sikolyokon át, kísérte a hosszú, háborús úton. Az anyja mindig ugyanazzal az arckifejezéssel mesélt apja hőstetteiről, s ezt egész gyerekkorában szakadatlanul tette, mintha megesküdött volna, hogy férje halála után csak azért él, hogy az életben maradottaknak és elsősorban az egyetlen fiának elmondhassa, micsoda hős volt az apja, aki csak azért jött a világra, hogy megmentse az emberiséget, azokat, akik azonban ott Afganisztánban egyáltalán nem akartak megmentve lenni.

Kezdetben nagyon szerette ezeket a történeteket, kisfiúként újra meg újra faggatta az anyját, minden részletet tudni akart. Vajon a papa kipróbálhatta-e a Sztrelka–2-t, vajon a papa a Bátorság érdemrendet a Tadzsberg palotában kapta-e? Ott volt-e akkor Gorbacsov, vagy csak Moszkvában gratulált neki? Megszállottan szívta magába ennek az elmúlt, titokzatos világnak minden részletét. De az évek múltával ezt az igényét egy majdhogynem elviselhetetlen vágyakozás váltotta fel: annyira távol tartani magától ezt a világot, amennyire csak lehet. Ne kelljen többet Afganisztánról hallania, semmit a Vihar–33-as műveletről, Muhammad Nadzsibullahról, a genfi egyezményről és a szent háborúról szóló szemét amerikai propagandakönyvekről, amelyeket az afgán gyerekek között osztogattak, és melyek illusztrációiban az ellenség arca hiányzott.

Szerencsére idővel elhalványultak a történetek, a Szovjetunióval folytatott háborúnak is vége lett egyszer, sőt az egész Szovjetunió egy napon elesett, mint egy halálos beteg, ősöreg elefánt, és kimúlt, megszűnt létezni, együtt a dicsőséges szovjet hadsereggel. Az a Szovjetunió, amelyért kisfiúként Bátorság érdemrendet akart szerezni és az életét akarta feláldozni. Elhunyt hős apja iránti csodálata elfojtott agresszióba fordult át. A jól ismert világ iránt, amit anyja naphosszat istenített, mély megvetést kezdett érezni, főként azután, hogy egyre nyilvánvalóbbá vált számára, hogy anyjának hős özvegyeként milyen árat kellett fizetnie ezért. Annak az embernek az özvegyeként, „akinek Gorbacsov személyesen mondott köszönetet”. Milyen volt egy szellem házastársának maradnia, és az otthonát, melyben egyetlen fiával élt, egy mauzóleummá alakítani, melyben úgy tűnt, az órák visszafelé járnak. Ott, ahol a szentképek a nehéz tölgyfa szekrényben hevertek, és molyirtótól bűzlöttek. Ott, ahol a gyerekkor valahol egy faágon lengedezett, mint egy széltől odafútt nejlonszatyor, s ahol sok kimondatlan szó és hirtelen megszűnő szeretet tűnt el nyomtalanul. Ikonok, emléktárgyak formájában, darabkái egy túl korán befejeződött életnek, nyomai egy halott férfinak, akit először apaként és bálványként imádott, és akit utoljára tizenkét évesen látott. És ez alatt a tizenkét év alatt is az apa fogalma inkább a távolléttel és a háborúval azonosult, és nem egy hús-vér emberrel.

Hirtelen megvetéssel kezdte szemlélni ezt a világot. Igen, úgy érezte, mintha forró lávát öntenének a belsejébe, és mindig ezt érezte, amikor anyja a réges-régen elmúlt, már régen nem létező időt visszakívánta, és nem volt hajlandó lépést tartani a valósággal; azzal a valósággal, melyben tudományos munkatársként dolgozott az Állami Virológiai Kutatóintézetben, azzal a valósággal, ahol alig voltak barátai, és ahol évek óta nem volt már férje. Egyre inkább visszahúzódott, és korábbi gyöngédségét és szelídségét keserűség és csalódottság váltotta fel. Hiába lépett be egyre erősebben az életébe túlbuzgó, törekvő, mindig a férjével konkuráló, kétszer elvált, gyermektelen, idősebb bátyja, Leonyid Nyikolajevics, akivel férjhezmenetele előtt furcsa, mindenki mást kizáró szimbiózisban élt. A bátyja átvette az apa, anya, báty és gyerek szerepét egyben, és ügyelt arra, hogy lehetőség szerint minél több problémát levegyen a válláról, és mindenekelőtt anyagilag támogassa. De ez sem változtatott semmit anyja feltartóztathatatlan átalakulásán. Házasságával szoros kapcsolatuk hirtelen megszakadt. A férfiak ki nem állhatták egymást – mindkettő túl domináns volt, mindkettő nagyképű, velejéig karrierista, és a nők elismerésére vágyott. Leonyid Nyikolajevics a sógora temetésén alig tudta visszatartani magát, hogy ne suttogja húga fülébe boldogságtól sugárzóan: „Most végre újra gondoskodhatok rólad, Ligyenyka, úgy, ahogy megérdemled, úgy, ahogy mama és papa ezt elvárná tőlem, ha még élnének.”

Leonyid Nyikolajevics a Goszkomnál, a Lakásépítési Állami Bizottságnál dolgozott, és mostanság tagja volt az 1988 óta legálisan és gomba módra szaporodó szövetkezetek felügyelőbizottságának. Ez szerteágazó kapcsolatokat és meglehetősen komoly megvesztegetési pénzeket garantált, ezzel az anyja és az ő életét jelentősen megkönnyítve, mivel anyja fizetése és a háborús özvegyi nyugdíj a peresztrojka óta nem volt elég a megélhetéshez. Az árnyékgazdaság, mely a Brezsnyev-korszak óta virágzott, és a nyolcvanas években ismeretlen magasságokba szökött, egészen másfajta képességeket igényelt, mint amivel Ligyija Nyikolajevna vagy akár a bátyja rendelkezett.

De a hajdani szoros közelség a testvérek között úgy párolgott el, mint a langyos hamu füstje. És talán kapcsolatuk megszakadásáról nemcsak azok az évek tehettek, melyekben Ligyija a férjével egy teljesen más, a fivérétől független életet élt, hanem annak is volt köszönhető, hogy a bátyja nem osztozott katonai megszállottságában és abbéli vágyában, hogy a fiát az apja nyomdokaiba terelje. De még a hatalommal bíró Leonyid Nyikolajevics sem tudott a fiúnak segíteni, amikor az rájött, hogy az anyja milyen szerepet szán neki az apja fiaként.

Bárcsak ne ő lett volna az apja, sokkal szívesebben lett volna akár egy csavargó fia vagy bárkié, szívesen viselte volna az anyja vezetéknevét, és azt se bánta volna, ha az iskolában a háta mögött „fattyú”-nak hívják, még ettől is kevésbé érezte volna tökfilkónak magát. Bárcsak ne kellett volna megjátszania magát, amikor az emberek csak azért fordultak felé, hogy meggyőződjenek róla, tényleg ő-e az egyetlen törvényes trónörököse a híres Szergej Alekszandrovicsnak!

Vagy legalább lett volna valakije, akivel osztozhatott volna ebben a szenvedésben – mennyire szeretett volna legalább egy fivért vagy egy húgot, igazán megtermékenyíthette volna még egyszer ez a hős az anyját a néhány otthon töltött hónap alatt. Egy kis fáradsággal többet törődhetett volna a feleségével és a fiával, mint a mudzsahidok elleni harccal.

De így most ő lett az emlékekből és rajongásból emelt erődítmény foglya, és arra volt kárhoztatva, hogy végignézze, anyja miként fojtja meg a jelent, akár egy macskát, amit életképtelennek tartanak. Talán épp az anyja volt maga az a szegény, félresikerült állatka, mely túl gyöngének bizonyult erre a világra. Túl gyönge az érdemrendek és hőstettek nélkül, melyeknek védőpajzsként kellett volna szolgálniuk a valóság ellen. Túl gyönge a változásokhoz, amelyek a férje halála óta a saját és az egész ország életében bekövetkeztek. És ez nem is volt meglepő. Végül is az egész birodalom, amelyért a férje az életét áldozta, összeomlott. Mit kezdjen akkor Ligyija Nyikolajevna a saját összeomlásával? Ő, aki valaha elismert biológus volt, időközben pedig már csak özvegy és anyja egy fiúnak, aki képtelen végre egyszer az anyja arcába vágni az igazságot, ami pedig lehet, hogy neki is megváltás lenne. Végre ki kellett volna mondani a kimondhatatlant, hogy soha nem akar katona lenni, soha nem akar a halott apja nyomdokaiba lépni, mert pontosan tudja, hogy az út, amit az anyja neki szán, ezen az árnyékvilágon keresztül a pokolba vezet. Szét kellett volna robbantania ezt a halottkultuszt, és arra kényszeríteni az anyját, hogy szembenézzen végre a valósággal, leszoktatnia erről az üres tekintetről, amivel esténként egy fotel mélyén, takaróba burkolódzva ült a sötétben, mint egy sírkőszobor egy gazzal benőtt, mindenki által elfelejtett temetőben.

Hányszor feküdt éjjelente ébren, és határozta el, hogy mindent elmond az anyjának, de aztán kimerülten dőlt a párnájára, és ökölbe szorított kezébe harapott, hogy ne kezdjen el üvölteni. Lelki szemei előtt megjelent anyja csalódott arca, amint közli vele, hogy nem ment el a katonai akadémia felvételi vizsgájára. Pedig ott anyja befolyásának és a „szovjet hadsereg legmagasabb rangú katonáival” – ez még nem az orosz haderő volt – folytatott számtalan telefonbeszélgetésének köszönhetően tárt karokkal várnák, hogy a nagy Szergej Alekszandrovics nyomdokaiba lépjen, és megkezdje tiszti kiképzését, melyet természetesen bravúrosan végezne el.

Látta maga előtt anyja kétségbeesett arcát, rettenetes tekintetét, mintha egy kést döfne a mellkasába. Az anyja hónapokat töltött azzal, hogy az apja egykori kollégáinak az ajánlásait begyűjtse, és Moszkva legrégibb katonai akadémiája számára a szükséges egészségügyi bizonyítványokat beszerezze. Ő azonban csak azon törte a fejét, miként tudna mielőbb kiszabadulni ebből a tespedtségbe süppedt országból, és külföldre költözni, vagy valami kedvére valót tanulni, ami egy kissé csillapíthatná elégedetlenségét, amiben kiteljesedhetne, és ami valamiféle iránymutatást adna neki. Egyszer sikerült időt nyernie, néhány hónapra elnapolni a hányingert keltő jövőt – míg aztán meg nem kapta a következő vizsgára szóló értesítést.

Iskolája befejeztével némi haladékot kapott, amikor vendéghallgatóként beiratkozott az egyetem művészet- és irodalomtudományi szakára, s mellette irodalmi szemináriumra is jelentkezett. Először kóstolgatta az önálló döntés édes ízét, amikor az anyja olyan kérdésekkel gyötörte: mikor készül a felvételi vizsgájára, hogy akarja magát „jó formába” hozni, miért hanyagolja el a testedzést, így ő, az anyja, hiába erőlködik megszerezni a fontos emberek támogatását, meg kellene kicsit erőltetnie magát, mert egész életében nem állhat mindig mögötte…

A következő évben ugyanez megismétlődött, ekkor kénytelen volt komolyan megbetegedni tüdőgyulladást imitálva, ami aztán heves összetűzéshez vezetett az anyjával, mert a kihívott orvos megállapította, hogy makkegészséges.

Meghosszabbította vendégtanulmányait egy évvel, és amikor a következő felvételi vizsga időpontja közeledett, egyszerűen néhány évfolyamtársával „tanulmányútra” utazott Leningrádba. Ezt követően Ligyija Nyikolajevna két hétig nem állt szóba a fiával, csak a hűtőszekrényre ragasztott kis cédulákon értekezett vele. (Ezt a fia egyáltalán nem érezte büntetésnek, aminek azt anyja szánta, sőt ellenkezőleg, végre a maga ura volt, élvezte a szemrehányások és fenyegetések elmaradását.)

A következő májusban ismét jelentkezett a Lenin rendeletére alapított moszkvai katonai akadémiára, miután anyja pár hektikus telefonhívással hamisított orvosi igazolást szerzett neki, de a felvételi vizsga nem sikerült. Az anyja ekkor huszonnégy órára bezárkózott a hálószobájába, és egy kísérteties halotti misét tartott, melyen elpanaszolta a bánatát elhunyt férjének, és a tanácsát kérte.

Ezúttal már kevésbé rázta meg anyja csalódott arca. Megkönnyebbülve rohant ki a zuhogó esőbe, eufóriájában a szíve bukfencet vetett. Remegő térde és kiszáradt szája Szonjának volt köszönhető, ugyanis életében először halálosan szerelmes volt.

Szerelmes egy elvarázsolt és csodálatos lányba, aki semmilyen sablonba nem illett, és aki, úgy tűnt, nem ismer semmiféle szabályt, aki időnként nyers és túlságosan egyenes volt indulatosságában, és megvetette a finomságot, amit az anyja oly sokra tartott. Abbéli csillapíthatatlan vágyában, hogy az életet a maga durvaságában és szépségében egyaránt élvezze, minden természeti és társadalmi törvényt felrúgva, a legnagyobb és legörömtelibb változást hozta a fiú életébe.

Szonja a szomszédos tömb harmadik emeletén lakott, és a legtöbb időt az udvaron töltötte. Malis és Szonja gyerekkoruk óta ismerték egymást, de a fiúnak, mint a legtöbb gyereknek az udvaron, a lány éveken át láthatatlan volt. Olyasvalaki, akit nem vettek észre, legjobb esetben keresztülnéztek rajta, rosszabb esetben kinevettek.

Ahogy Szonja kiköpte a szotyola héját, az inkább volt közönséges, és mindig készen állt valami csúnya, durva káromkodásra, amit nem volt rest a fiú után kiabálni. De soha nem volt ez sértő, és soha nem volt olyan megvető, mint ahogy a többi gyerek tette, főként a „pénzbeszedő banda”, akik évek óta nem hagytak ki egyetlen alkalmat sem, hogy sértegessék, megalázzák vagy megzsarolják.

Szonja szövege, az erőteljes szóhasználat ellenére, amit egyébként minden matróz megirigyelt volna, az ő sajátos egyéni módján kedves volt. A fiúnak néha az volt az érzése, hogy ezekkel a mondatokkal, mint például: „Na hogy vagy, te kis fasz?” vagy „Ó, a kis ágybavizelő ma a mama nélkül jött, bátor, bátor!”, szinte simogatja.