Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Igazság 1–3., 2018–2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített újkiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! – Napló életed

legcsodásabb kihívásához, 2021

Szabadon 1–2., 2021–2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

A fogság gyönyöre (A főnök 1. – bővített újrakiadás), 2024

Egy év Provence-ban, 2024

© Baráth Viktória, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-09-0

Drága Angelika!

Egyszer azt mondtad nekem, hogy szörnyen nehéz
történelmi regényt írni. Hát, igazad volt...
De remélem, hogy büszke lennél rám!

Sosem felejtelek el!

Emma

Olyan gyorsan szedem a lábamat, ahogyan csak bírom. A testem és a lelkem is megfáradt a hosszú utazás során, amely csaknem négy napig tartott, ezért a séta a vonatállomástól már igencsak megvisel. És bár semmi kedvem nincs munkába állni, ahhoz még kevésbé fűlik a fogam, hogy rögtön az első napomon büntetést kapjak, netán elbocsássanak. Szükségem van a munkára, valamint Mrs. Higginsszel sem akarok ujjat húzni, aki volt olyan kedves, és beajánlott a családnál. Ha ő nincs, fogalmam sincs, mi lett volna velem.

A ház több kilométerre fekszik a várostól, ahova szinte csak kocsival járnak az emberek, de persze nem az én fajtám. Eddig még autó közelébe sem nagyon kerültem, nemhogy beleüljek – az már szinte istenkáromlásnak számítana. Magamban morogva cipelem tovább a csomagomat a poros út szélén. Hozzá vagyok szokva a kemény munkához, de a rosszkedvem rányomta a bélyegét a lelkesedésemre is. A kezem kezd elfáradni, a szemembe homokot fújt a szél, de tartom magam, egészen addig, amíg egy gödörbe lépve hirtelen ki nem billenek az egyensúlyomból. Csak miután lenézek a bal kezemre, akkor látom meg, hogy a kofferom fogantyúja elszakadt, és ezzel az összes holmim a földre borult.

– Már csak ez hiányzott! – pufogom, majd letérdelek az útra, hogy valahogy megjavítsam a bőröndömet.

Próbálom visszakapcsolni a csatot a csomag tetejére, de nem járok sikerrel. Még a kezem is remegni kezd, amikor belegondolok, hogy egy ilyen apróság miatt fogok elkésni. Elhatároztam, hogy a maximumot fogom nyújtani, mindent beleadok, ami csak telik tőlem, de tudom, hogy úgy esélyem sincs megfelelni, ha rögtön az elején leírom magam a család szemében. Megígértem, hogy időben ott leszek, ezért minden erőmmel arra koncentrálok, hogy ez így is legyen.

A porban térdelve szerelgetem a fogantyút, miközben folyamatosan motyogok magamban. Jobban esik, ha kiengedhetem magamból a felgyülemlett feszültséget, még ha senki más nem is hallja. Annyira belefeledkezem a panaszkodásba, hogy alig hallom meg a folyamatosan erősödő zajokat. Felkapom a fejemet, de mire észreveszem a közeledő kocsit, már késő. Épphogy csak félreugrani van időm, de a csomagomat már nem tudom megmenteni. A fenekemre huppanok az árok szélén, az autó pedig szélsebesen áthalad a bőröndömön. Csak ezután fékez, én pedig hitetlenkedve bámulom hol az autót, hol a ruháimat, miközben levegő után kapkodok. Az ajtó nagy hévvel kicsapódik, és egy fiatal férfi pattan ki belőle, sötétbarna öltönyben, kalappal a fején. A szívem majd megszakad a látványra, ahogyan a holmijaim szanaszét hevernek a porban.

– Hát ezt nem hiszem el! – kiáltom, majd közelebb csúszom a bőröndömhöz. Vagyis, ami maradt belőle.

Visszasírom azt a pillanatot, amikor még a fogantyú volt a legnagyobb problémám. Így már szinte esélytelen megjavítani a kofferomat, holott még sokat kell sétálnom, hogy elérjem a házat.

– Jól van?

A kocsiból kiszálló férfi idegesen lép mellém. Ekkor már annyi bosszúság forrong bennem, hogy képtelen vagyok visszafojtani a haragomat.

– Mégis mit képzel magáról? – kiáltok rá. – Hogy csak úgy átgázolhat az emberen a flancos kocsijával?

Csak úgy fortyogok a dühtől. A fáradtság és az éhség nem hagy nyugodni. Nem érdekel, hogy ki áll előttem, csak meg akarok szabadulni attól a feszültségtől, ami bennem ragadt.

– Ne haragudjon, a sofőröm nem látta, és…

– Persze, mert sofőrrel jár! Nehogy bármit is magának kelljen csinálnia!

A férfi határozott mozdulattal letérdel mellém, én pedig elhúzódom tőle. Inkább igyekszem minél gyorsabban összepakolni, hogy időben odaérjek a házba, de ekkor ő is a ruháimért nyúl.

– Kérem, hadd segítsek! – teszi hozzá.

Nekem eközben csak az jár a fejemben, hogy egy idegen férfi fogdossa a ruhaneműimet, ezért gondolkodás nélkül rácsapok a kezére.

– Ne nyúljon a ruháimhoz! – mordulok rá.

A férfi döbbenten bámul rám vissza. Kedves tekintete egy pillanatra meglágyítja a szívemet, de amikor eszembe jut, hogy miatta fogom elveszíteni az állásomat, akkor ismét hevesebben kezd emelkedni a mellkasom. Újból a föld felé fordulok, és úgy nyalábolom fel a holmimat, hogy közben némi homokot is a bőröndbe lapátolok. De jelenleg ez a legkisebb gondom. Épp elég problémával kellett megküzdenem az elmúlt időszakban, nem hiányzott még ez is.

– Kérem, kisasszony, ha megengedi, akkor engesztelésképp elvinném a kocsimmal. Merre tart?

Azt hiszem, nem jól hallok. Felháborodva pillantok fel rá, amit ő értetlenül fogad.

– Mégis hova gondol? – emelem fel a hangomat ismét. – Mit képzel rólam, hogy csak úgy beszállok egy idegen férfi kocsijába? Nem azért állok az út szélén, mint amire gondol.

– Persze hogy nem – bólogat a férfi szabadkozva. – Én csak arra gondoltam, hogy…

– Ne gondoljon semmire! Inkább üljön vissza abba a szörnyetegbe, és hajtson tovább! Nincs szükségem a segítségére.

A férfi még néhány pillanatig mellettem térdel, de amikor már pillantásra sem méltatom, lassan kiegyenesedik. Elég érthetően a tudtára adtam, hogy a további jelenléte nemkívánatos, ezért szerencsére nem erősködik tovább.

– Akkor… További szép napot!

A megfelelő szavakat keresi, de én csak azt várom, hogy végre megszabaduljak tőle.

– Ennél már csak jobb lehet – morgom magam elé.

Egy ideig még hezitál felettem, majd hallom a távolodó lépteket és az autó hangját. Soha életemben nem kellett másokhoz igazodnom, mindig is a magam ura voltam, ezért nehezen békélek meg a gondolattal, hogy egy másik személytől függ a sorsom. Ideges leszek, ha csak eszembe jut, hogy hamarosan még több emberrel kell majd megosztanom a lakhelyemet és a mindennapjaimat. Vajon milyen lesz egy akkora házban élni? Milyenek lesznek a többiek? Hamar be fogok illeszkedni? Kedvesek lesznek velem? Ezeket a gondolatokat viszont el kell hessegetnem. Hosszú út vár még rám, ezért felnyalábolom a csomagomat, és így indulok tovább a porfelhőben, amit a kocsi hagyott maga után.

Amikor megállok a hatalmas ház előtt, a gyomrom egészen apróra zsugorodik, ahogy belegondolok: ez lesz az új otthonom. Jártam már városban, láttam különféle házakat, de ehhez foghatót még soha. Tudtam, hogy tehetős családhoz érkezem, de nem számítottam arra, hogy egy igazi kastély vár majd. Még ha nem is akkora, mint amelyben a király él, mégis fényűző és impozáns látványt nyújt a széles kapuval, a kővel felszórt úttal és az égig érő fákkal körülölelt birtokon.

Még a szám is tátva marad a főbejárat előtt, de eszembe jut, amit Mrs. Higgins mondott: a cselédek semmiféle körülmények között nem használhatják a főbejáratot. Többek között ez is egy olyan szabály, amit jól az eszembe kell vésnem, hiszen eddig ott és akkor közlekedtem, ahol akartam, most pedig minden egyes lépésemnél emlékeztetnem kell magam arra, hogy azok az idők már elmúltak.

Körbejárom a házat, és megkeresem a hátsó bejáratot. Szerencsére nem kell sokat bóklásznom, egyből kiszúrom a kis faajtót egy lugas mögött. Közelebb lépek, nagy levegőt veszek, majd bekopogok. Ez az a pillanat, amire egy ideje már készülök. Új időszámítás kezdődik az életemben, és én elhatároztam, hogy mindenben meg fogok felelni a családnak és a személyzet többi tagjának. Tisztelettudóan várok, de hiába, senki nem nyit ajtót. Abban viszont biztos vagyok, hogy ha még sokáig várakozom, le fogom késni a délutáni teát, ezért lenyomom a kilincset, és belépek a hátsó folyosóra. Kannák csattogása, a sütőajtó csapódása, a tálcák ropogása tölti be a teret, így érthető, hogy nem hallották meg a kopogást. Beljebb sétálok, hátha meglátom Mrs. Higginst, de helyette sürgő-forgó emberek hada fogad. Úgy tesznek, mintha észre sem vennének, csak mennek a saját dolgukra. Szobalányok és inasok kapkodják a lábukat a konyha felé, ezért én is arra veszem az irányt.

– Mondtam, hogy a bal oldali kannában a víz már felforrt! – hallom a kiabálást bentről. – A füleden ülsz?

– Nem, Mrs. Dayton.

– Akkor meg csipkedd magad!

Félve lépek be a konyhába, nehogy valakinek útban legyek. Inkább meghúzom magam a fal mellett, amíg egy fiatal lány suhan el mellettem, hogy a középen álló asztalhoz siessen, amelyen már sorakoznak a csillogó tálcák, azokon pedig a különféle sütemények, szendvicsek és egy porcelán teáskészlet. Már a látványtól is felkavarodik a gyomrom. Ez a konyha majdnem akkora, mint a mi egész házunk volt, és valószínűleg csak a teáscsészék többet érnek nála.

– Hát megvagy! – hallom Mrs. Higgins hangját jobbról. – Merre csavarogtál, te lány? Háromnegyed öt van!

Úgy elbámészkodtam, hogy észre sem vettem, amikor mellém ért.

– Történt egy kis baleset – mutatom meg a széthullott csomagomat.

Mrs. Higgins aggódva néz rajta végig.

– Sebaj! – legyint. – Még épp időben. Gyere, bemutatlak. – Egy hirtelen mozdulattal a konyha közepére húz, majd felkiált: – Mindenki, egy kis figyelmet kérek! Szeretném bemutatni nektek Emmát, ő lesz az új szobalány.

Hirtelen az összes szempár rám szegeződik. Igyekszem felmérni a leendő munkatársaimat, hiszen, ha jól sejtem, nagyon sok időt fogunk még együtt tölteni. Mrs. Higginsen kívül még egy idősebb nő áll a tűzhely mellett, egy fiatalabb fiú az uniformisát igazgatja, valamint két, nagyjából velem egyidős lány sertepertél a pult körül. Végül egy magas, jóképű, tökéletes megjelenésű fiatalember lép elém, amitől enyhén megszeppenek. Még sosem találkoztam olyan férfival, aki ennyire kifogástalan külsővel rendelkezett volna. Sötétbarna haját gondosan oldalra fésülte, a tekintete pedig megrémisztene, ha más körülmények között találkoztunk volna.

– Alfred vagyok, a főkomornyik – mutatkozott be.

A meglepettségem az arcomra van írva. Még a számat is elfelejtem becsukni. Főkomornyik? Ilyen fiatalon?

– A szakácsnőnk, Mrs. Dayton – folytatja a bemutatást Mrs. Higgins –, George, az inas, Dawn, a másik szobalány és Ella, a kézilány.

Igyekszem mindenkire barátságosan mosolyogni, de legbelül sikítani tudnék. Legszívesebben elmenekülnék, addig szaladnék, amíg a lábam bírja. De meg kell szoknom, hogy ez az új életem. Ez az új otthonom. És ők az új családom.

– Dawnnal leszel egy szobában – mondja Mrs. Higgins. – Freddie majd felkísér, és megmutatja a hálókat.

Meglep, hogy Alfred kiveszi a kezemből a bőröndöm maradványait. Egy kissé felvonja a szemöldökét, de nem kérdez semmit. Csupán sarkon fordul, és elindul a folyosó irányába. Hirtelen azt sem tudom, mit tegyek, de inkább követem őt, abból nagy baj nem lehet. Egy lépcsőn megyünk fel, egészen magasra. Csak a templomban kellett ennyit lépcsőznöm, amikor a harangtoronyba mentünk fel, azóta nem jártam ilyen magasságban.

Gyorsan lépkedünk, hogy az ötórai teára elkészüljünk.

– Szóval, Freddie… – kezdek bele, de ő közbeszól:

– Alfred – javít ki.

Mrs. Higgins is Freddie-nek hívta, ezért szólítottam meg én is így.

– Nem vagy te egy kicsit fiatal ahhoz, hogy főkomornyik legyél? – folytatom végül.

– Neked meg nem túl nagy a szád ahhoz, hogy szobalány legyél?

– Én nem is… – harapom el a mondat végét.

Megígértem Mrs. Higginsnek, hogy nem kürtölöm világgá a titkunkat. Így is sokat kockáztatott azzal, hogy a szárnyai alá vett, nem érdemli meg, hogy eláruljam őt.

– Ne aggódj, tudok mindent – nyugtat meg Freddie. – Az a dolgom, hogy jól informált legyek a cselédek ügyeiben, így muszáj volt elmondania.

Megtorpanok a lépcső közepén.

– Elmondta? Ugye nem fogsz emiatt máshogy kezelni?

Én sem akartam, hogy megtudják, honnan származom. Féltem, hogy a többiek majd kiközösítenek miatta.

Freddie is megáll, és szembefordul velem.

– Nem, egyáltalán nem. Feltéve, ha tudsz viselkedni, és tiszteletet tanúsítasz.

– Például?

– Például nem tegezed le a nálad magasabb rangúakat – húzza fel a szemöldökét Freddie.

– De hiszen alig vagy néhány évvel idősebb nálam! – értetlenkedem.

– Sir William is csak néhány évvel idősebb nálad, netán őt is letegezed majd?

Ezzel megfogott. Nyilván nem lennék tiszteletlen a munkaadómmal, de Freddie is csak ugyanolyan szolgáló, mint én. Nem értem én ezt az egészet…

– És kik azok, akik nálam magasabb rangúak? – érdeklődöm tovább, amíg folytatjuk az utunkat felfelé.

– Gyakorlatilag mindenki. Kivéve Ellát, de ő már évek óta itt dolgozik, szóval jobban teszed, ha hallgatsz rá.

A hosszú lépcsősor után végre felérünk a padlásra. A folyosón sétálva körbenézek, de elég szegényes a belső tér, csak fehér falak és sötétbarna ajtók fogadnak, amerre fordulok. Számomra idegen ez a környezet, mintha direkt el akarnák nyomni az egyéniséget és a gondolatokat. A házunkban mindig friss virágok díszítettek minden sarkot, a falakon pedig festmények és színes dísztálak lógtak. Mindhez szép emlékek fűztek minket, ezért szerettem végignézni rajtuk, olyankor mindig elfogott a boldogság.

– És tudnom kell még valamit? – érdeklődöm. – A házról vagy akár a családról.

– Szépen, lassan bele fogsz mindenbe rázódni – magyarázza Freddie. – Csak követni kell a szabályokat, betartani a parancsokat és az utasításokat, és minden rendben lesz.

Ekkor megáll a folyosót kettészelő ajtó előtt, majd felém fordul.

– Nem igazán vagy jó a szabályok betartásában, nem igaz? – hunyorog rám.

– Hát, nem fogom megkönnyíteni a napjaidat… – horkantom.

Freddie nagyot sóhajt, majd kinyitja az ajtót, és előreenged. Belépek a hátsó folyosóra, de Freddie nem mozdul, csak leteszi elém a bőröndömet.

– Te miért nem jössz? – kérdezem értetlenül.

– Az már a női lakrész, oda mi nem mehetünk. A jobb oldali ajtó a ti szobátok. Van – előveszi a zsebóráját, hogy ellenőrizze az időt – pontosan hat perced, hogy elkészülj és jelentkezz a konyhán. A többit majd Mrs. Higgins elmondja.

Sarkon fordul, és otthagy a folyosó közepén. Tanácstalanul állok a csomagommal, azt sem tudom, mihez kezdjek. Egy teljesen új életbe csöppentem, ahol nem találom a helyemet. Mintha én lennék az egyetlen, akinek fogalma sincs arról, mi a szerepe, mit kell tennie, és mi vár még rá. Rajtam kívül mindenki olyan ügyes és érti a dolgát. Kívülállónak érzem magam, egyenesen idegennek.

Tanácstalanul lépek a nyikorgó padlóra, majd benyitok a jobb oldali ajtón. A szobán már érződik, hogy egy fiatal lány él benne: a falon egy csodás kép lóg egy balerináról, az éjjeliszekrényen pedig frissen vágott virágok illatoznak. Bizonyára az lehet Dawn része, a másik oldal teljesen csupaszon áll, csak az ágyon fekszik kiterítve egy szürke ruha, fehér köténnyel és fejfedővel. Pont olyan, mint amilyet Dawn is hord.

Otthon mindig színes kötényekben és ruhákban jártam, a bőröndöm is ilyenekkel van tele. Úgy látom, itt nem sok hasznukat fogom venni… A szívem összeszorul a gondolatra, de nincs időm a búslakodásra. Tennem kell a dolgomat, ha már kaptam egy második esélyt a boldogulásra.

Ahogy leérek a lépcsőn, Mrs. Higgins rögtön elém áll, hogy leellenőrizze a megjelenésemet.

– Jól van, látom, megtaláltad a ruhádat – bólogat elismerően. Végigsimítja az anyag vonalát, hogy tökéletesen álljon a szoknyám, és kicsit megigazítja a kötényemet, hogy középen legyen. – A szekrényben találsz egy váltást, valamint két szettet nappalra. A tisztításukért és javításukért te felelsz, de ha valamid tönkremegy, akkor szólj, és megoldjuk. A hajaddal viszont kezdenünk kell valamit, olyan, mint a szénaboglya!

Mielőtt lejöttem volna, a szobámban hosszú perceket töltöttem azzal, hogy megpróbáljam betűrni az összes hajamat a fejkötő alá, de valahol mindig kicsúszott.

– Nem tehetek róla! – tiltakozom. – Akárhogy próbálom lelapogatni, visszaugrik.

– Majd holnap intézkedünk ez ügyben – sóhajtja Mrs. Higgins. – De most fogj egy tálcát, és induljatok Dawnnal!

Úgy mondja, mintha tudnom kellene, mit és hogyan csináljak. Körbefordulok a konyhában, és mivel Dawn a süteményeket emeli fel, ezért én is így teszek, de megállok Mrs. Higgins mellett, és lehalkítom a hangomat.

– És mit csináljak? – kérdezem. – Életemben nem kellett még teát felszolgálnom.

– Csak tedd, amit ő mond! – érkezik a válasz. – Csak a tálcát kell felvinned, Dawn pedig majd megmutatja, hova tedd. Utána megvárjátok, amíg az urak és a hölgyek végeznek, és szépen visszahoztok mindent.

– Gyere már! – szól oda nekem Dawn, aki már ki is lépett a konyhából.

Annyi kérdésem lenne még, de inkább követem őt, mert félek, ha szem elől veszítem, nem fogok visszatalálni. Nem a cselédszobák irányába, hanem a másik oldalra fordulunk, és végigsétálunk a folyosón, amelynek a végében szintén egy felfelé vezető lépcső áll. Dawn rutinosan mozog, látszik minden egyes lépésén a magabiztossága, nekem viszont oda kell figyelnem, nehogy orra bukjak a tálcával a kezemben. Az az érzésem, mintha ebben a házban mindenki állandóan csak sietne. Amióta megérkeztem, csak rohanok, és a többi cseléd sem áll meg egy pillanatra sem. A mi házunkban is mindennek megvolt a rendje és az ideje, de közel sem ilyen feszesen és szabályozottan. Ha kicsit később készült el az ebéd, akkor a család később ebédelt. Ha a sütemény nem sikerült tökéletesre, akkor a formából kanalaztuk ki a pitét. Számomra ez a normális, nem pedig az, hogy méretre vágott cukrászati csodákkal kápráztassuk el a vendégeket.

– Ma még semmit nem kell csinálnod, csak figyelj, rendben? – szólal meg Dawn útközben. – Nézd, hogy mit mikor teszek, hogyan teszem, és legfőképp maradj csendben! Csak akkor szólalj meg, ha kérdeznek, akkor is illendően, és a végén tedd hozzá, hogy „uram” vagy „asszonyom”. Úgy dolgozz, hogy észre se vegyék, hogy a szobában vagy. Megértetted?

– Persze – bólogatok, mintha tudnám, mi vár rám odafent.

Nem árulhatom el, hogy még sosem dolgoztam szobalányként. Úgy kell tennem, mintha az előző munkahelyemen máshogy működtek volna a dolgok, akkor talán nem fogok lebukni.

Ahogy felérünk a lépcsőn, Dawn kilöki maga előtt az ajtót a lábával, így az egyik fenti folyosóra érkezünk. Meglepődöm és egyben megijedek attól a pompától, ami fogad. A vörös bársonyszőnyegre csak félve lépek rá, és arra is nagyon vigyázok, nehogy lelökjek valamit a faborítású falak mellett sorakozó tárgyak közül.

A folyosóról jobbra fordulva belépünk a szalonba, ahol lélegzetelállító csillogás és luxus fogad. És én még azt hittem, hogy a folyosó a túlzás, de ez már valóban olyan gyönyörű, amit én eddig el sem tudtam volna képzelni. Ez az egyetlen terem akkora, mint az egész házunk volt, a berendezés viszont sokkalta impozánsabb. A bútorok tökéletesen passzolnak a falak zöld színéhez, a vázákban álló virágok pedig kiegészítik a csodás látványt. Még a szám is tátva marad egy rövid időre, de gyorsan becsukom, ahogy a tálalóasztal elé érünk. Végignézem, ahogy Dawn leteszi a tálcát, így én is leutánozom a mozdulatot. Legszívesebben jól megbámulnék mindent, a berendezést és a szobában tartózkodó embereket is, de nem ez a megfelelő alkalom. Miután végzünk a pakolással, Dawn jelezi, hogy maradjak a helyemen, így megállok az asztal mellett, és kihúzom magam. Ezt ugyan nem mondták, mégis úgy érzem, ezt kell tennem. A térdem megremeg, és igyekszem még a levegőt is visszatartani, nehogy bárkinek a terhére legyek. Láthatatlannak kell maradnom, ahogy megígértem.

– Én mondom, ha a grófné nem segít neki, akkor az egész terem úszott volna a borban! – meséli egy középkorú hölgy a kanapén ülve, majd az egész terem nevetésben tör ki.

Ezen a hölgyön kívül még kettő fiatalabb tartózkodik a szobában, valamint egy szintén középkorú férfi. Mindenki teáscsészével a kezében ül, kifogástalan öltözékben, nevetgélve, csacsogva. Tényleg láthatatlannak érzem magam. Hosszú perceken keresztül csak figyelem, ahogy teáznak, miközben Dawn körbehordja a süteményt. Elég egyszerűnek tűnik a feladat, bár tudom, hogy nem csak ebből áll egy nap. Talán a délutáni tea lehet a legnyugodtabb része az egész napos rohanásnak, és persze azzal is tisztában vagyok, hogy attól, mert valami könnyűnek tűnik, még egyáltalán nem az. Jól megfigyelem Dawnt, aki a szalonban sétálva szolgálja ki a családot. A mozgásában felfedezem, hogy nemcsak összevissza lépked, hanem mint egy jól megtervezett koreográfiában, előre kiszámított mozdulatokat és gesztusokat tesz.

– És hol van William?

A legidősebb hölgy az egyik fiatalabbnak szegezi a kérdést, de aztán mindketten felkapják a fejüket.

– Rólam van szó? – hallatszik egy férfihang a bejárat felől.

– Emlegetett szamár! – érkezik a válasz a fiatalabb hölgytől.

Én is az ajtó felé fordulok, hogy megnézzem, ki érkezett, de ahogy oldalra fordítom a fejemet, és meglátom a közeledő férfi arcát, kifut a lábamból az erő. Éppen lehajolna a fiatal hölgyhöz, hogy csókot nyomjon az arcára, amikor megszédülök. Hirtelen meg kell kapaszkodnom, nehogy eldőljek, de ezzel véletlenül meglököm a mellettem álló asztalt, ami hatalmas csörömpöléssel rezgeti meg az ezüsttálcákat. A hangra mindenki felém fordul, amitől még jobban elfog a rosszullét. Nem akartam magamra vonni a figyelmet, hiszen ez volt az egyik szabály, amit Dawn a lelkemre kötött, én mégis elértem egy apró mozdulattal, hogy mindenki engem bámuljon a teremben. A fiatal férfi is felém fordul, és ahogy a tekintetünk találkozik, egy pillanatra elkerekedik a szeme. Bizonyára ő is felismert a délután történt incidensünkről, és végül a homlokát ráncolva szólal meg:

– Jól érzed magad?

Hirtelen szóhoz sem jutok, de aztán eszembe jut, amit Dawn mondott.

– Igen, uram – bólintok. – Elnézést, csak kicsit megszédültem, uram.

Mintha az egész szoba csak most vette volna észre, hogy én is itt vagyok. Fel sem tűnt nekik, hogy egy teljesen ismeretlen cseléd lépett be a szalonba. Vajon tudják egyáltalán, hogy kik dolgoznak nekik?

– Te vagy az új szobalány, igaz? – szólal meg ismét William.

Dawn szeme kikerekedik, ezzel sugallva, hogy nagyon elrontottam a dolgot. De most már muszáj válaszolnom.

– Igen, uram – mondom, majd pukedlizek egyet.

– Hogy hívnak?

– Emmának, uram.

Láthatóan jól szórakozik rajtam, amitől csak még idegesebb leszek. Mindig olyan éles volt a nyelvem, de az még otthon volt. Az urak előtt nem merek megszólalni sem, mert félek, hogy valamit elrontok, és akkor elbaltázom az utolsó esélyemet is. Szinte belém ragadnak a szavak, amelyek magyarázkodásra készen feltörnének.

– Akkor te vagy az új szobalányom – áll fel mosollyal az arcán az a fiatalabb nő, akit William az imént megcsókolni készült.

Amikor Mrs. Higgins elmondta, hogy egy hölgy segítője leszek, azt sem tudtam, hogy ez mit jelent, és milyen feladataim lesznek. Úgy kellett utánaolvasnom, hogy miért van szükségük az uraknak és a hölgyeknek saját komornára. Igaz, a könyveim már régiek voltak, de a lényeget így is megtudtam belőlük.

– Igen, asszonyom – pukedlizek ismét.

Egyre jobban zavar az a feltűnés, amit akaratlanul is keltettem. Inkább leszegem a fejemet, és imádkozom, hogy minél hamarabb folytassák a társalgást.

– Nagyszerű! Kedvesnek tűnik, nem igaz, drágám? – fordul a nő William felé.

– De, igen, nagyon is kedves.

A szemem sarkából látom, hogy alig tudja visszafogni a mosolyát.

– Elnézést kérek Emma nevében is, ez az első napja, és még nem szokta meg a dolgokat – szabadkozik Dawn.

– Semmi gond, majd lassan beletanul – szólal meg az idősebb hölgy is, és ő is közelebb lép hozzám. – Üdvözlünk a házban, remélem, hogy hamar beilleszkedsz!

Kedvesen beszél hozzám, amitől kicsit sikerül megnyugodnom. Ezek szerint nem fognak emiatt elküldeni a háztól, de tudom, hogy mostantól jobban oda kell figyelnem.

– Én is, asszonyom. És köszönöm! – bólintok.

– Dawn, ha lesz egy kis időd, vezesd majd körbe a házban, hogy mindent megtaláljon!

– Igenis, asszonyom! – bólint Dawn is, majd int, hogy ideje visszamenni a konyhába.

Leszegett fejjel sétálok utána, és csak a történteken jár az eszem, még azt is nehezen értem, amit Dawn morog az orra alatt. Pedig elég hangosan teszi. Én mégis csak arra tudok gondolni, amikor összefutottam sir Williammel az úton… Vajon elmondja majd a családjának, hogyan viselkedtem vele? Ha a szalonban történt incidens nem volt elég a kirúgásomhoz, akkor már csak az hiányzik, hogy megtudják, kezet emeltem rá. Dawn piszkálódása most nem is érdekel, nem az a legfontosabb. Jóvá kell tennem sir Williammel a dolgokat.

A konyhába érve Dawn persze rögtön kinyitja a száját:

– Mrs. Higgins, én nem vállalok felelősséget Emma munkájáért! – panaszkodik mindenki előtt.

Persze most is a középpontba kerültem, és minden szem rám szegeződik.

– Egyszerűen kétbalkezes! Fogalmam sincs, melyik családnál szolgált, de biztos vagyok abban, hogy ezért bocsátották el! Felfordulást csinált a teaidő alatt, megzavarta a család békéjét.

– Nagyon sajnálom – teszem hozzá halkan.

Szerencsére Mrs. Higgins nem olyan szigorú, mint amire számítottam, ezért közelebb lép hozzám, és a hátamra fekteti a kezét, ezzel biztatva.

– Mindenki végezze a saját dolgát! – szólal fel. – Hamarosan itt a vacsora, és még át is kell öltöznötök. Gyerünk, szaporán!

Hatalmas kő esett le a szívemről, hogy nem kaptam feddést, ezért nem is akartam sokáig a konyhában időzni. Reméltem, hogy ennyivel megúszom, de a lépcső felé menet Freddie az utamat állja. Komor tekintete a földhöz ragaszt.

– Ez az első rossz pontod – közli nyersen. – Tudom, hogy Mrs. Higgins a szárnyai alá vett, de ebben a házban én vagyok a főnök. Ezt jól jegyezd meg!

Ezzel kikerül, én pedig levegő után kapkodva felsietek a szobámba. Épphogy becsukom magamra az ajtót, amikor megerednek a könnyeim.

Legszívesebben egy perccel sem maradnék tovább ebben a házban. Vissza akarok menni a farmunkra. Ott minden annyival egyszerűbb és békésebb volt! Senki nem parancsolgatott, senki nem hozott olyan szabályokat, amelyeket be kellett tartanom. Ott a magam ura voltam, amíg itt mások uralkodnak rajtam. Még a szolgálók is különbnek érzik magukat nálam. Talán igazuk is van… Nem vagyok idevaló, hiába is reméltem, hogy ez a hely egy új kezdetet jelent majd számomra. Elképzeltem, ahogy beilleszkedem, szépen végzem a munkámat, miközben egy új jövőt építek fel magamnak. De már belátom, hogy naiv voltam. A farmon is kemény volt az élet, meg kellett dolgoznunk a betevőért, sokszor egész éjjel az állatokkal foglalkoztunk, de mégsem éreztem annyira megterhelőnek, mint ezt a néhány órát. Talán azért, mert ott volt velem a családom és a barátaim, akikre mindig számíthattam. Itt nincs senkim, csak ellenségeim.

Veszek egy mély levegőt, és a tükör elé állok. El kell engednem azt az Emmát, aki régen voltam, de az erejét még hasznosíthatom. A háború és a következményei mély sebet ejtettek a szívemen, de ettől csak még erősebbé váltam. Ha az elmúlt éveket túléltem, mit árthat nekem néhány ember?

A vacsorához készülődve alaposan lelapogatom a hajamat, miközben azt lesem, Dawn melyik uniformisát és hogyan veszi fel. Fogalmam sincs, hogy miért kell külön kiöltözni a vacsorához. Otthon teljesen megfelelt az, amiben kint dolgoztunk a földeken, hiszen alig vártuk, hogy végre este legyen, ehessünk és alhassunk egy keveset, mielőtt a kakas újra felverne minket a legmélyebb álmunkból. Remegő kézzel igazgatom magamon a kötényemet, nehogy Freddie ismét megdorgáljon. Mrs. Higgins sokkal elnézőbb, próbál támogatni, de rajta kívül egy jóakaróm sincs a házban, ezért meg kell húznom magam, mielőtt még valaki rájön a titkomra. Szerencsére Dawn hozzám se szól, ezért nem tud felidegesíteni. Ő is csendben készülődik, majd amikor felöltözött, követem a lépcső felé. Mostantól minden mozdulatát el kell lesnem, hogy megtanuljam, mit hogyan kell csinálnom és tennem. Egyenesen az étkezőbe megyünk, ahol George és Freddie már előkészítette a tányérokat, evőeszközöket, poharakat és tálakat. Szinte elszédít a sok csillogás. Mindig emlékeztetnem kell magam arra, hogy ne bámészkodjak, hanem dolgozzak. Nem akarok lebukni, hogy most először járok hasonló helyen életemben, de azért igyekszem alaposan megnézni magamnak az étkezőt is. Az a sok arany és ezüst… El sem tudom képzelni, mennyi pénz lehet ez!

Dawn természetes könnyedséggel kezd megteríteni. Mivel nekünk csak egyféle tányérunk volt, ezért zavarba jövök a különböző méretű és formájú étkészlet láttán, de igyekszem lemásolni azt, amit Dawn csinál. Az asztal másik oldalán, vele szemben helyezem el az eszközöket, pontosan úgy, ahogyan ő, hátha akkor nem hibázok túl nagyot, de Freddie vizslató tekintete még így is kibillent egy kicsit a lendületemből. Folytatom az evőeszközök elhelyezését, majd amikor egy terítékkel végeztem, hátrébb lépek, és megcsodálom a munkámat. Igazán büszke vagyok az eredményre, majdnem ugyanolyan, mint Dawné. Freddie is mellém áll, és alaposan megvizsgálja a tányérok és a poharak elhelyezését, majd élesen fújja ki a levegőt.

– Csináld újra! – közli, aztán mindenféle tanács nélkül otthagy.

A szívem ismét elnehezül. Olyan könnyűnek tűnt, amikor Dawn csinálta, de az én kezem alatt nem sikerül olyan szépre az asztal. Otthon is én vezettem a háztartást, főztem, megterítettem, mostam, varrtam… Azt hittem, hogy itt is elég lesz ez a tudásom, de úgy tűnik, hogy nagyon sokat kell még tanulnom. Megfogadtam, hogy a kritikus szavak nem fognak megtörni. Ez az első napom, nem leszek rögtön tökéletes, de kész vagyok arra, hogy javítsak a munkámon. Veszek egy mély levegőt, és újrakezdem a terítést, de már a felénél megjelenik Freddie, aki lemondóan sóhajt egyet.

– Ez a desszertvilla, ennek itt a helye – mondja, majd megfogja az ezüstöt, és a tányér fölé helyezi. – Ez a consommés kanál, ez a halkés mellé kerül, kívülre pedig az előételes kanál. A vajkés a couvert tányérra kerül, mindig függőlegesen, merőlegesen az asztal szélére.

Úgy érzem, mindent úgy csináltam, ahogy mondta, mégis megigazítja az evőeszközöket. A fejét csóválja, majd ismét nagyot sóhajt.

– Inkább menj vissza a konyhába! – zsörtölődik. – Ezt majd Dawn megcsinálja.

Dawn tekintete szinte éget. Képzelem, mit gondolhat magában… Elvégre is, azért jöttem, hogy neki könnyebb dolga legyen, de jelenleg csak megnehezítem a helyzetét, és két ember helyett kell dolgoznia. Inkább nem is nézek rá, csak kisétálok az étkezőből, és visszamegyek a konyhába. Úgy érzem, sosem fogom megszokni az itteni életet…

– Mit csinálsz itt, te lány? – kérdezi Mrs. Higgins, amikor meglát a lenti folyosón.

– Freddie leküldött – mondom, majd lehalkítom a hangomat. – Mrs. Higgins, nem értek én ehhez! Azt sem tudom, mit hova tegyek. Nem való nekem ez a munka!

– Halkabban! – int csendre. – Ha valaki meghallja, miket beszélsz, akkor rögvest elküldenek a háztól.

A szememből egy könnycsepp hullik alá, egyenesen a fehér kötényemre, mire Mrs. Higgins megenyhülve simít végig a vállamon.

– No, ne sírj itt nekem! Találunk megoldást a problémádra. De most nincs sok időnk a búsulásra. Segítened kell lady Marynek felöltözni a vacsorához. Gyere, megmutatom, melyik ruhát add rá!

Ezzel karon fog, és közösen indulunk a hálószobák felé, miközben Mrs. Higgins elmond néhány tudnivalót. Például, hogy a férfiaknak külön öltözőjük van, de a hölgyek a saját szobájukban öltözködnek. Valamint, hogy vacsora után is segítenem kell lady Marynek átvenni a hálóruháját, reggel pedig a nappali öltözékét. Nálunk már a gyerekek is megtanulták, hogyan vegyék át a ruhájukat, itt pedig a felnőtt embereknek is segítség kell ehhez. Nagyon más ez a világ, mint amiben én nevelkedtem. Otthon már egészen korán önállóságot tanultunk, itt viszont még egy kanalat se tudnak szolgáló nélkül megemelni. És az sem mindegy, hogyan segítünk nekik!

Úgy érezem, a folyosó falai összenyomnak, a rajtuk lógó portrék mintha mind engem gúnyolnának ki. Nem találom a helyemet ebben a furcsa életben, de nem csüggedhetek. Mrs. Higgins megígérte, hogy segíteni fog, és amíg ő támogat, nagy bajom nem eshet.

Lady Mary szobája elképesztően elegáns. Amikor belépek, még a szám is tátva marad. Úgy tűnik, hozzá kell szoknom, hogy folyton be kell csuknom, ha nem akarok úgy kinézni, mint egy hal.

A hatalmas, baldachinos ágy betölti a teret, de még így is akkora a helyiség, hogy táncolni lehet benne.

– Na, ne álldogálj ott! – Mrs. Higgins a ruhásszekrényhez lép.

Amikor kinyitja, elém tárulnak a szebbnél szebb ruhák és kelmék. Az én ruhatáram ennél jóval szerényebb volt, szinte csak vászonkötényeket tartalmazott. Mrs. Higgins kiemel egy fekete hosszú ruhát, és az ágyra teríti.

– Bálba készülnek? – kérdezem.

– Nem, dehogy – kuncogja. – Ez csak a vacsorához kell.

– Vacsorához? Ilyen előkelő öltözék? Vendégek jönnek?

Alig jutok szóhoz.

– Egyszerű vacsora lesz, vendégek nélkül – magyarázza Mrs. Higgins. – Az esti étkezéshez mindig átöltöznek. Reggel pedig a nappali viseletet veszik fel, ami egészen estig rajtuk marad. Kivéve, ha utaznak vagy esetleg lovagolni mennek. Akkor szintén öltözéket kell váltaniuk.

– És én honnan fogom tudni, hogy éppen mit adjak rá lady Maryre?

– Eleinte feljövök veled, és együtt átnézzük a szekrényét. Később már te is tudni fogod.

Cipőt, kesztyűt és ékszereket is készít ki. A fejemre egyre nagyobb nyomás nehezedik, ahogy végignézek a tárgyakon.

– A frizuráját mindig magának készíti – folytatja Mrs. Higgins. – Eddig egy szobalánynak sem engedte, hogy segítsen neki. Egy ideig Dawn volt a komornája, de inkább átraktam őt lady Alice-hez.

– Lady Alice a másik hölgy?

– Igen, ő sir William nővére.

– Él még valaki más is a házban?

– Nem, csak ők öten.

Mrs. Higgins nem tudja folytatni, mert lady Mary lép be az ajtón.

– Ó, nem tudtam, hogy már itt is vannak – lepődik meg.

– Megmutattam Emmának az öltözékeit – magyarázza Mrs. Higgins. – De én most már megyek, hagyom önöket készülődni.

Utoljára még rám mosolyog egyet, mielőtt kilépne az ajtón. Ez önbizalommal tölt el, de a következő pillanatban már ismét elfog a szorongás. Lady Mary megáll az ágya előtt, és szembefordul velem.

– Nos, Emma, gondolom, már nagyjából tudod, hogy mit várok el.

– Igen, asszonyom – bólintok lesütött szemmel.

– Ugyan, előttem nem kell szégyenlősködnöd! – legyint. – Elmúltak már azok az idők, amikor hatalmas szakadék tátongott a cselédek és a család között. A szüleim házában is jóban voltam a szolgálókkal, és ez itt sincs másképp. Remélem, hogy megtaláljuk a közös hangot.

Olyan kedvesen beszél, hogy legszívesebben kiönteném neki a lelkemet, de tudom, hogy így is meg kell hagynom a két lépés távolságot. Hiszen még nem is ismerem, ki tudja, miért ilyen közvetlen velem.

– Köszönöm, asszonyom. Biztos vagyok benne.

Lady Mary rám mosolyog, majd a ruhájára pillant.

– Kezdhetjük?

Segítek neki kifűzni a nappali öltözékét, de sok mindent ő maga is megcsinál. Szinte csak a kezébe kell adnom a dolgokat, onnantól kezdve egészen önállóan bújik bele a ruhájába. Ettől nagyon megkönnyebbülök. Féltem, hogy ezt sem fogom tudni jól csinálni, de úgy látom, hogy lady Mary nem az a fajta hölgy, aki ki akarja szolgáltatni magát. A szívem egyenletesen dobog, amíg elkészülünk a vacsorához, ezért a kedvem is kisimul. Egy kicsit még tartok a vacsorától, de tudom, hogy lassan bele fogok jönni a feladatokba.

Ahogy lady Mary felvette a ruháját, elpakolom a nappali öltözékét, és visszasietek a konyhába, hogy segítsek a tálakkal és a tálcákkal. Majdhogynem mosollyal az arcomon lépek be a helyiségbe, aztán felkapom az egyik tálcát.

– Azt a tálalóra tedd! – mondja Freddie, majd George-dzsal elindulunk az étkező irányába.

– Ne aggódj Alfred miatt – suttogja nekem George, amikor felérünk a lépcsőn. – Nagyon jó ember, csak azt akarja, hogy a család a legjobb ellátást kapja.

– Igen, tudom – bólogatok. – Én is ezt szeretném. Csak tudod, minden ház más… Más szokásokkal.

– Bele fogsz jönni! Én az első napomon fekete krémet használtam sir William barna cipőjéhez. Azt hittem, hogy elküldenek, és még a kárt is kifizettetik, de helyette csak néhány csúnya pillantást és egy kis leszúrást kaptam. Ne feledd, csak az nem hibázik, aki nem tesz semmit!

– Köszi – súgom, mielőtt belépnénk az étkezőbe.

Dawn a már ott található tálakat rendezi, amikor Freddie is belép a borral. Leteszem a tálalóasztalra a tálcát, amin apró kis falatokat látok, de nem tudok rájönni, hogy mi lehet bennük. Számomra teljesen ismeretlenek ezek az ételek, de nem is vonz, hogy megkóstoljam őket. Sokkal szívesebben eszem egy jó ragut vagy egy pitét. Erről jut eszembe…

A gondolataimat azonban félbeszakítja, hogy megjelennek a ház lakói. Nagyjából egyszerre érkeznek, és mindenki leül egy székre. Biztos vagyok abban, hogy mindenkinek megvan a saját helye, nem csak úgy leülnek valahova. A mai teázásból tanulva inkább meghúzom magam, és csak akkor csinálok bármit is, ha kimondottan megkérnek rá. Kihúzom magam a tálalóasztal mellett, és csak figyelek, de amikor sir William belép a terembe, enyhén megremeg a térdem. Jelenleg tőle tartok a legjobban, de talán nem árult el a szüleinek, ha még nem küldtek el a háztól. Mindenesetre nagyon kedvesnek kell hozzá lennem. Nem, az nem lesz elég. Tudom, hogy amíg nem beszélek vele, addig gyötörni fog a bűntudat és a kíváncsiság. Nem kerülhetem el őt az idők végezetéig. Ma este meg kell találnom a módját, hogy az elnézését és a bocsánatát kérjem. Akkor, abban a pillanatban csak az indulataim hevében cselekedtem, de már megbántam, amit tettem. És ezt neki is tudnia kell.

Freddie a kezembe nyomja a kenyereskosarat. Emlékszem, mit mondott Mrs. Higgins a kínálás sorrendjéről, és láttam, hogy Dawn is először lord és lady Ashtonnak nyújtotta a tálakat, ezért náluk kezdek. Szerencsére ugyanúgy csevegnek tovább, mint előtte, ezért remélem, hogy nem vétettem hibát. Amikor körbeérek az asztalnál, visszaállok a helyemre. Elkapom Freddie tekintetét, aki elismerően bólint. El sem hiszem, hogy valamit végre jól csináltam! Újra kihúzom magam, de most már sokkal magabiztosabban. Menni fog ez nekem!

Fel-alá járkálok a folyosón, a kezemet tördelem, közben azon jár az agyam, hogy mit is akarok mondani. A vacsora zavartalanul lezajlott, de én még nem nyugodtam meg, addig nem, amíg ezt nem tisztázom. Bár nem tudom eldönteni, hogy vajon melyik megoldás a jobb: ha emlékeztetem sir Williamet a történtekre, vagy sem? Talán már nem is emlékszik rá, ezért, ha nem hozom fel a témát, akkor továbbléphetek, és elfelejthetjük, ami történt. Ugyanakkor szörnyen zavar a bizonytalanság, és addig nem fogok tudni megnyugodni, amíg nem tudom, milyen következményei lehetnek a tettemnek.

Végre lépteket hallok a lépcső felől, majd megjelenik egy árnyék is. Nehezen kivehető alakot vélek felfedezni a folyosó végén, de szinte biztos vagyok benne, hogy ő az.

– Sir William! – szólok utána, mielőtt még belépne a szobájába.

Szerencsére rögtön észrevesz, és felém fordul, majd közelebb lép hozzám.

– Segíthetek? – kérdezi a homlokát ráncolva.

– Én csak… – tördelem a kezemet. – Csak a mai miatt…

Még mindig nem jönnek a szavak, hiába is próbálom elmagyarázni, hogy miért kerestem fel. A fejemben olyan szépen összeraktam a mondatokat, most mégsem jön ki hang a torkomon. Az egész felső szint olyan hatással van rám, amitől nem tudok gondolkodni. Mintha a falak egyre csak közelednének felém, és az a délutáni incidens a teával sem könnyíti meg a helyzetet.

– Ugyan, semmi gond! – legyint sir William. – Mindenkivel megesik, hogy kicsit megszédül, nincs ebben semmi szégyellnivaló.

– De én nem arra… – kezdek bele újra, de ő félbeszakít.

– Mondom, nem történt semmi – nyomatékosítja.

Hirtelen nem tudom eldönteni, hogy valóban nem emlékszik rám, vagy csak nem akarja felhozni a témát.

– Szóval nem rúg ki? – kérdezem halkan.

– Nem, dehogy! – rázza a fejét William. – Emberek vagyunk, mindenki hibázik néha. Most pedig lefekszem. Jó éjt!

Ezzel hátat fordít, és a szobája felé indul, de pár lépés után megtorpan, és visszafordul felém.

– Egy jó tanács: ha meg akarja tartani az állását, akkor a család többi tagját ne küldje el melegebb éghajlatra – mondja halvány mosollyal a szája szélén. – Egyébként minden rendben lesz. Üdv az Ashton-házban!

Mosolyogva fordul meg, majd belép a szobájába, és becsukja maga mögött az ajtót. Szükségem van néhány másodpercre, hogy összeszedjem magam. Hatalmas kő esett le a szívemről. Azt hittem, hogy a bocsánatáért kell majd esedeznem, könyörögnöm kell neki, hogy ne küldjön el, de szerencsére nagyon pozitívan reagált. A kezdeti rossz tapasztalataim után egyre több jó dolog történik velem, amit én jelnek veszek. Biztos vagyok abban, hogy sikerül beilleszkednem, és végül minden rendben lesz. Most viszont vissza kell sietnem a szobámba, mielőtt még Dawn kérdőre von, hogy merre jártam. Senki nem tudhatja meg, hogy négyszemközt beszéltem sir Williammel.

Olyan halkan nyitom ki a szobánk ajtaját, ahogy csak tudom. Nem akarok kérdezősködést, csak gyorsan bebújni az ágyamba és kipihenni magam, ám megtorpanok, amikor Dawnt még ébren találom, az ágya végében pedig Ella ül.

– Na végre, merre voltál? – kérdezi flegmán Dawn.

Valami frappáns kifogást kell keresnem, de nem igazán jut eszembe semmi.

– Eltévedtem – vágom rá. – Lady Mary szobája elég messze van innen, és teljesen másik emeleten.

Csak remélni tudom, hogy elhiszik, amit mondok, de ők továbbra is csak bámulnak rám.

– Az első napomon én is egy órát bolyongtam, mire kitaláltam az alagsorból – bólogat együttérzőn Ella.

Ezt megúsztam!

A szekrényemhez lépek, és kiveszem belőle a hálóruhámat.

– És milyen volt az első napod? – kérdezi érdeklődőn Ella, miközben én nekiállok átöltözni.

– Jó! Egészen jó. Lady Mary nagyon kedves.

– Akkor nem lesz gond. Egyébként sincs túl sok kívánsága, szinte csak a ruháját kell kikészíteni, megvarrni, és persze a cipőit fényesíteni. Csak ennyi a dolgod – magyarázza Dawn.

– Meg távol tartani sir Williamtől – kuncog Ella.

– Már akartam kérdezni – motyogom, majd belebújok a hálóingembe. – Miért alszanak külön szobában?

– Sir William kérése volt a külön szoba, de ennél többet nem tudunk. Azt mondja, hogy a munka miatt sokszor fent van éjszaka, korán kel, későn fekszik.

– Így érthető. Nem akarja zavarni lady Maryt.

– Igen. Bár nem tudom, hogyan lesz így kisbabájuk – teszi hozzá Ella.

– Miért, azt hiszed, hogy csak éjszaka, ágyban lehet gyereket csinálni? – fordul felé Dawn.

– Szerintem nem kellene erről beszélnetek – vágok közbe zavaromban.

Ugyan mi szabadabban éltünk, de efféle dolgok sosem jöttek szóba. Nagyjából persze tudom, hogy mi hogyan működik… De még rá gondolni is nehezemre esik.

– Házasok, miért ne csinálhatnák? – kérdez vissza Dawn.

– Azt csinálnak, amit akarnak, de ez nem a mi dolgunk – mondom, majd gyorsan keresek egy új témát. – És mi a helyzet lady Alice-szel? Ő az idősebb, nem? Hogyhogy nincs férjnél?

Dawn és Ella egymásra néznek.

– Lady Alice igencsak válogatós… – szólal meg Dawn. – Eddig egy kérő sem tetszett neki, pedig az apja nagyon rá akarja beszélni a házasságra.

– Miért? – kérdezem.

– Mert ahogy telnek az évek, egyre nehezebb lesz férjet találnia magának. Már az idősebb férfiak is fiatal feleséget akarnak maguknak, akik még több örököst tudnak nekik adni.

Ennyire egyszerű lenne az egész?

– Lady Alice nem lett egyikbe sem szerelmes?

A kérdésemre mindketten felnevetnek.

– Szerelem? Kit érdekel a szerelem? – kacagja Dawn. – Az ő köreikben csak az számít, hogy a családi vagyont ne herdálják el. Találnia kell egy hasonló hátterű férfit, akivel tovább élvezhetik a semmittevést életük végéig.

Ez olyan szomorú. Még sosem találkoztam olyannal, aki ezért házasodott volna.

– Sir William is ezért vette el lady Maryt?

Dawn megvonja a vállát.

– Bizonyára. Lady Mary apja tehetős ember, aki szintén minél hamarabb unokákat szeretne, hogy legyen, aki örökölhet utána.

Borzasztóan nyomasztó lehet, ha folyton mások akarják megmondani, hogy mit tegyünk, és főleg, hogy kivel. És én még azt hittem, hogy a szolgáknak a legrosszabb, de úgy látom, hogy az urak is kalitkában élnek. Nem is tudom eldönteni, melyik a szomorúbb sors: nyomorban élni, és sosem megismerni a kényelmes életet, vagy beleszületni a fényűzésbe, de úgy, hogy valójában soha nem lesz lehetőségünk kihasználni az előnyeit.

Korán keltem, mindenki előtt, hogy megterítsek a reggelihez, és elkészítsem anya híres sajtos lepényét. A faluban szinte mindenki az ő főztjéről beszélt, de én hiába próbáltam lemásolni a receptjeit. Szóról szóra ugyanúgy készítettem el mindent, mégsem ért a közelébe sem annak, amit anya sütött. De nem panaszkodom, azért ragadt rám valami az ő tehetségéből is.

Éppen elkészülök a terítéssel, amikor hangokat hallok a lépcső felől. Mrs. Higgins, Mrs. Dayton és Ella egyszerre jelenik meg a hátsó ajtónál. Mindhármuk lába a földbe gyökerezik, ahogy meglátnak engem.

– Jó reggelt! – mosolygok rájuk.

– Te meg mit csinálsz itt ilyen korán? – kérdezi meglepetten Mrs. Higgins.

– Nagyon jól éreztem magam az első napomon, és szerettem volna megköszönni, hogy ilyen szívesen fogadtak a háznál, így hajnalban lementem a faluba, és készítettem egy kis reggelit – mutatok a sütőre.

– Reggelit? – hüledezik Mrs. Dayton. – A reggelit az én feladatom megcsinálni!

Ismét lépéseket hallok, majd pár pillanat múlva megjelennek a többiek is. Mindenki a homlokát ráncolja, vagy éppen tátott szájjal bámulnak, amit egyáltalán nem értek. Miért ilyen ellenségesek, amikor én jót akartam? Amikor csak kedves akartam hozzájuk lenni? Mégis úgy érzem, mintha valami szörnyű bűnt követtem volna el.

– Mit csinálsz itt? – kérdezi Freddie is.

– Reggelit.

A hangom már nem annyira magabiztos, mint eddig.

– A reggeli Mrs. Dayton feladata. Bármi, ami főzéssel kapcsolatos, azt csak ő csinálhatja.

– Tudom, de…

– Megmondtam, hogy itt szabályok vannak! – szól közbe határozottan. – Megvan, hogy ki mit csinálhat, és mi az, amihez hozzá sem nyúlhat, de te…

– Valami probléma van?

A hangra mindannyian az ajtó felé fordulunk. A szívem szinte kihagy egy ütemet, amikor meglátom, hogy sir William áll előttünk szigorú tekintettel. Egy rossz pontom már van nála, ha ezt is megtudja, akkor elbúcsúzhatok a háztól és a jövőmtől is.

– Nincs semmi, amivel önnek foglalkoznia kellene, csak egy kis félreértés, uram – magyarázza Freddie.

William közelebb lép hozzánk, majd végigmér engem és a sütőt. Bizonyára leesett neki, hogy ismét én okoztam galibát.

– Mi a gond? – kérdezi tőlem már nyugodtabb hangon.

Alig bírom kinyitni a számat, de végül halkan megszólalok:

– Én csak… Olyat csináltam, amit nem kellett volna.

– Mit?

Erre már nem válaszolok, csak megfordulok, kinyitom a sütő ajtaját, és kiveszem belőle a még fortyogó lepényt, és az asztal közepére teszem, majd hátrébb lépek egyet.

– Ezt te készítetted? – kérdezi tőlem meglepetten.

– Igen, uram – leszegem a fejemet. – Mindig korán kelek, nem akartam haszontalanul tölteni az időmet, így lementem a faluba friss kecskesajtért, hogy meg tudjam sütni a cselédeknek a reggelit. Kedvesek voltak hozzám az első napomon, meg akartam hálálni. – Ekkor felemelem a fejemet, és egyenesen a szemébe nézek. – Uram, kérem, ne rúgjon ki, én csak jót akartam! Elnézést kérek, ha bármi rosszat tettem, de nem tudtam, hogy ez ekkora baj! Kérem, ne küldjön el!

Kétségbeesetten nézek rá, de ő szemrebbenés nélkül hallgat végig. Most már jól tudom, hogy elrontottam, hogy nem kellett volna.

– Nos – sóhajtja William. – Csak egy módon tudom eldönteni, hogy mit is tegyek – mondja, majd kihúzza az előtte álló széket, és leül az asztalhoz.

A cselédek majdnem szívrohamot kapnak. Gondolom, nem lehet gyakori, hogy egy úr ül le az ő asztalukhoz, de sir William láthatóan nem jön zavarba.

– Kérhetek egy szeletet? – mutat a lepényre.

Minden szem rám szegeződik, de én nem foglalkozom a többiekkel. Azt már tudom, hogy ha egy úr kér valamit, akkor azt meg kell tennem, ráadásul minél hamarabb. Ezért gyorsan felveszek egy tányért, majd egy jó kétujjnyi szeletet vágok a lepényből, és a még gőzölgő ételt sir William elé teszem. Hátrébb lépek, mire ő már veszi is fel a villáját, kicsit megfújja a friss lepényt, és egy darabot a szájába tesz. Mozdulatlanul állok mellette, amíg ő rág, ízlelget, de közben semmilyen érzelmet nem látok az arcán, ami megnyugtatna. Síri csend telepszik az egész konyhára, miközben sir William megtörli a száját, és feláll a helyéről.

– El tudnád ezt készíteni valamelyik reggel a család számára is?

A szívemről hatalmas kő esik le, szinte hallani lehet a koppanást a vastag fapadlón.

– Ízlett, uram… uraság… urasága…

Annyira izgulok, hogy nem találom a helyes szavakat, ráadásul fogalmam sincs, hogy ilyenkor mit is kellene mondanom. Talán a szenvedésem láttam, de megkönyörül rajtam, és közbeszól, hogy ne kelljen tovább beszélnem.

– Nagyon finom! – bólint, majd elmosolyodik.

– Ezek szerint nem…

– Nem, nem küldelek el. De legközelebb szólj Mrs. Daytonnak vagy Mrs. Higginsnek, ha hasonlót tervezel. És persze tegyél nekem félre egy szeletet! – mondja, majd Mrs. Higgins felé fordul. – Nem reggelizem itthon, kérem, szóljanak az édesanyámnak, hogy a gyárban vagyok.

– Igen, uram – bólint felé Mrs. Higgins.

William visszafordul felém, még egyszer rám mosolyog, majd kikerül, és kilép a konyhából. Én továbbra is mozdulatlanul állok a konyha közepén, mint akinek földbe gyökerezett a lába.

– Úgy tűnik, az új lány talált magának egy őrangyalt – jegyzi meg csípősen Dawn, de én nem foglalkozom vele.

Csak az jár a fejemben, ahogy sir William rám mosolygott. Ő más, mint a többiek ott fent. Persze eddig nem kaptam senkitől egy rossz szót se, de tudom és érzem, hogy nekik mi csak egyszerű cselédek vagyunk. Ha holnap egy új lány jönne helyettem, bizonyára azt sem vennék észre. Kivéve őt.

– Járjon a kezed, vágj mindenkinek egy szeletet! – szól rám Mrs. Higgins.

Azért örülök neki, hogy nem a kukában végzi a lepényem, és engedi, hogy megegyük, ezért habozás nélkül dolgozni kezdek. Persze Dawn és Mrs. Dayton is húzza a száját, miközben leülnek az asztalhoz, de tudom, hogy nekik is ízleni fog az étel. Még ha nem is mutatják majd ki.

A helyemre lépek, amikor Freddie elém áll, és lehalkítja a hangját. Már megint azzal a morcos ábrázattal néz rám.

– Tudom, hogy csak jót akartál, de fogalmad sincs, milyen munkával jár egy ház vezetése! Ezért vannak a szigorú szabályok, hogy ne legyen káosz. Most az egyszer szerencséd volt, de a következő bakinál egyenesen lady Ashtonhoz fordulok – mondja, majd ő is leül a helyére.

Szerencsére senki más nem hallotta, amit mondott, de én ettől függetlenül beleremegek a szavaiba. Hatalmas gombóc nő a torkomban, ami sírásra késztet, de visszanyelem minden fájdalmamat. Ha mást nem is, azt megtanultam az évek alatt, hogy a saját érzelmeink sosem szabhatnak gátat az előttünk álló célnak. Bár nem értem, miért ilyen ellenséges velem mindenki, amikor én csak jót akartam. Nem értem én ezt az egész helyet. Az egyik pillanatban még azt hiszem, minden rendben megy, jól haladok a tanulással, aztán meg… Nem, nem is akarok ezen gondolkodni. Tudom, mit kell tennem. Meg kell húznom magam, engedelmeskedni, és csak azt tenni, amit mondanak.

Miután megreggelizünk, Mrs. Dayton és Ella mindent előkészít az urak reggelijéhez is. Mielőtt felvenném az egyik tálcát, a tükörben még ellenőrzöm a hajamat, ami egyre jobban csúszik szét. Mrs. Higgins azt tanácsolta, hogy szappannal simítsam hátra a kilógó szálakat, de attól ragacsos és büdös lett, ezért inkább szenvedek vele minden alkalommal, hogy visszatűrjem a rakoncátlan tincseket.

– Nem is értem, miért kell a reggelit is nekünk felszolgálni – morog Dawn. – Pár éve még be sem léphettünk az étkezőbe, most meg mindent mi csinálunk!

– Freddie és George nem bírja egyedül a munkát – nyugtatja Mr. Higgins.

– Akkor miért nem vesznek fel több inast? Vagy egy lakájt.

– Te is jól tudod, hogy már más idők járnak.

– Tudom, tudom… De akkor is.

Dawn nagyot fújtat.

– Örülj neki, hogy nem kell mindent megcsinálnod, amit azelőtt!

Közelebb lépek hozzájuk.

– Mi előtt? – kérdezek közbe.

– Hát a háború előtt, te lány! – magyarázza Mrs. Higgins.

– Akkor mit kellett csinálni?

Dawn és Mrs. Higgins is homlokráncolva fordul felém.

– Gyakorlatilag mindent. A hölgyek még fürödni és felöltözni sem tudtak maguktól. Még jó, hogy járni tudtak, és nem nekünk kellett őket körbetologatni egy kocsin! – válaszolja Dawn, majd az asztalhoz lép, és felkap egy tálcát.

Mrs. Higgins közelebb lép hozzám, miután kettesben maradunk.

– Ne áruld el magad! – suttogja. – Nem mindenki olyan jószívű, mint sir William. Gyorsan szerezhetsz magadnak ellenségeket!

– Például Freddie-t? Elég mogorva velem…

– Ő a komornyik, neki ez a dolga. Ha ő nincs, akkor itt nem működik semmi! Nem viccelődhet és nevetgélhet egész nap, az ő feladata igenis komoly! – mondja Mrs. Higgins, majd a kezembe nyomja a zsemléskosarat, és a lépcső felé int.

Igaza lehet. Ha ő nem tartatja be a szabályokat, akkor eluralkodik a házon a fejetlenség, és senki nem teszi a dolgát. Szükség van valakire, aki fegyelmezi a szolgálókat, de én mindig is a szép szónak voltam a híve. Szerintem sokkal többet el lehet érni egy kedves kéréssel, mint a szigorú parancsolgatással.

Az étkezőbe érve látom, hogy a család már leült az asztalhoz. Dawn kávét és teát kínál, majd biccent felém, hogy kínáljam a zsemlét. Ezt szerencsére már tudom, hogyan tegyem. A kosarat balról nyújtom a család tagjai felé, akik kiveszik maguknak, amit szeretnének elfogyasztani, majd megyek a következő székhez.

– Hol van William? – kérdezi lady Ashton.

– Sir William még reggeli előtt elindult a gyárba, asszonyom – válaszolja Mrs. Higgins, aki követett minket, hogy megbeszélje lady Ashtonnal a napi teendőket.

– Olyan korán? Legalább evett valamit?

– Igen, asszonyom – bólint.

– Olyan lelkiismeretesen dolgozik! Annyira büszke vagyok rá!

Ahogy végzek a kínálgatással, leteszem a tálalóasztalra a zsemléket, és Dawn mellé állok.

– Nem szeretem, amikor nélkülem megy be – zsörtölődik lord Ashton. – Fogalmam sincs, hogy mit művel odabent, amikor meg beérek, nem hajlandó beszámolni róla.

– Biztosan csak kímélni akar – nyugtatja lady Ashton. – Egyre több a probléma, szeretne segíteni megoldani őket.

– Úgy viselkedik, mintha az övé lenne a gyár. Mintha én már fél lábbal a sírban lennék.

– Jaj, ne mondj ilyeneket! Inkább örülj neki, hogy segít!

– Persze…

Lord Ashton tovább pufog magában, de lady Ashton láthatóan nem örül ennek a háborgó hangulatnak. Szerencsére lady Alice közbeszól:

– Szombaton Londonba megyek – közli egyszerűen. – Nyílt egy új hely a belvárosban, táncolunk kicsit, aztán az egyik barátnőmnél alszom.

Lady és lord Ashton összenéznek a tojásostál felett. Nem értem, miért probléma az, ha felnőtt nő létére más fiatal hölgyek társaságában tölti az időt.

– És férfiak is mennek? – kérdezi végül lord Ashton.

– Nem, csak mi megyünk.

Ismét csend telepszik az asztaltársaságra. Nem értem én az ő világukat. Azt hittem, az lenne a gond, ha férfiakkal szórakozna, elvégre még nem házas. Inkább örülnének neki, hogy nem olyan könnyűvérű a lányuk.

– Az egyik barátnőd bátyja… Hogy is hívják? Robert? Ő nagyon szimpatikus volt a múltkor – jegyzi meg lady Ashton, mire lady Alice felpattan az asztaltól, és megtörli a száját.

– Ha megbocsátotok, még sok a dolgom – mondja mosolyogva, majd kisiet az étkezőből.

Mindenki feszülten figyeli az eseményeket, még a cselédek is. A család tagjai nem tűnnek boldognak lady Alice terveitől. Bár, gondolom, szeretnék, ha már találna magának egy kérőt. Úgy vettem észre, hogy az ő életükben ez sokkal fontosabb, mint a miénkben. A mi falunkban csak akkor házasodott össze két fiatal, ha szerelmesek voltak, vagy ha a lány várandós lett. De az úri családoknál nem mindegy, ki és mikor megy férjhez. Lady Alice nem számít már fiatalnak, ezért bizonyára félnek attól, hogy nem lesz elég kívánatos az előkelő férfiak szemében.

A konyhába visszaérve Dawnnak szegezem a kérdésemet:

– Nem értem, hogy mi a problémája lady Ashtonnak – értetlenkedem. – Hiszen örülnie kellene, hogy nem férfiakkal szórakozik a lánya.

Dawn leteszi a tálcát az asztalra, és felém fordul.

– Azt hiszem, fel kell világosítsalak. Lady Alice nem az igazat mondja a szüleinek. Persze ott lesznek a barátnői is, de azért nem vallja be, hogy valójában kivel tölti az idejét, mert a szülei nem támogatnák a kapcsolatot.

– Miért, kivel találkozik? – ráncolom a homlokomat.

Dawn közelebb hajol. Bármennyire ellenségesen viselkedik is velem, sosem hagy ki egy jó pletykát.

– Londonban megismert egy fiút, a neve Thomas. Lady Alice fülig szerelmes belé, ha teheti, minden szabadidejét vele tölti.

– De ezt miért nem mondhatja el?

– Mert Thomasnak se rangja, se vagyona. Sőt, zenész egy lebujban. Ezért lord és lady Ashton nem tudhatja meg, kivel találkozik lady Alice, mert abban a pillanatban eltiltanák tőle.

– Ó, értem – bólogatok. – Vagyis nem értem.

– Mit nem értesz?

Hirtelen Mrs. Higgins jelenik meg mellettünk.

– Semmit – rázom a fejemet.

– Ugye tudjátok, hogy nem szeretem a pletykákat? – teszi a csípőjére a kezét Mrs. Higgins.

Erre már Dawn elsétál, mielőtt még kikapna a kibeszélés miatt, én pedig leveszem a kötényemet, hogy folytassam a pakolást és a rendrakást.

Egész nap csak lady Alice jár a fejemben, még takarítás közben is. Sajnálom őt, amiért olyasvalakit szeret, akivel nem lehet együtt. Igazságtalan a világ, hogy nem elég a szerelem.

Miután bementem a faluba, hogy feladjam a postán a leveleket, majd a házban felszolgáltuk a teát, kaptam egy óra pihenőt. A fejemben még mindig kavarognak a kérdések és az érzések, hiszen egy teljesen új, teljesen más helyzetbe csöppentem bele, mint ahogyan eddig éltem. Minden a feje tetejére állt, ezért szükségem van néhány nyugodt percre egyedül, hogy rendbe tegyem a gondolataimat. Ilyenkor mindig segít egy kellemes séta, ezért elindulok gyalog a háztól, át a kerten, majd végig az erdő szélén. A szél már hűvösen fúj, de a nap sugarai még kellő melegséget adnak. Még csak egy napja érkeztem meg a házhoz, de máris hiányzik az az idő, amit a szabadban tölthettem. A farmon annyit sétálhattam, amennyit csak akartam, akkor senki sem mondta meg, hogy mit kell csinálnom. Magam osztottam be az időmet, nem pedig mások. Most pedig egy percem sincs, amit ne felügyelne valaki. Talán ez az első olyan cselekedetem, amit én választottam magamnak, nem pedig előírás.

Leeresztem a hajamat, és hagyom, hadd fújja a szél. Most még az sem zavar, hogy az arcomba lógnak a tincseim, egyenesen élvezem ezt a szabadságot. Tudom, hogy nincs rossz helyem. Hallottam már sokkal szomorúbb sorsokról is, mint amilyen az enyém, mégis nehezen szokom meg az új helyzetet. A házban is kezdem megkedvelni a többieket, bár nem mindig barátságosak hozzám. El kellene már végre fogadnom, hogy sosem lesz olyan életem, mint volt. Azt a szabadságot, azt az önfeledt boldogságot már sosem élhetem át, amit a farmon.

A lépteim egyre távolabbra visznek, messze a háztól, amennyire csak lehet. A friss levegő, a zöldellő mező és a virágok illata emlékeztet arra, aki valaha voltam. Átfut az agyamon, hogy nekiiramodom, és elfutok, csak úgy, neki a nagyvilágnak, de nem lenne hová mennem. Bárhová vinne is az utam, csak még nehezebb lenne helytállnom.

Egy ösvényre lépek, ahol már előttem letaposták a füvet. Körülöttem legalább térdig ér, de ezen a keskeny úton tovább lehet haladni. Kíváncsivá tesz, hogy vajon hová vezet, ezért követem. Nem sokkal később egy dús sövénysorhoz érek, ahol az út véget érni látszik, de a túloldalon folytatódik. Átmászom a sövényen, és folytatom az utamat, amikor egy kicsit előrébb észreveszem, hogy valamin megcsillan a nap fénye. Közelebb sétálok, és egy kisebb tavat látok, amely előtt szintén alacsonyabb a fű, mintha valaki letaposta volna. Talán állatok járnak ide inni. Nálunk legalábbis a szarvasok sokszor betörtek a birtokra, hogy a tóból vagy a folyóból igyanak, talán itt is ez történt. Néhány lépés után egyértelművé válik, hogy egyedül vagyok, ezért közelebb merészkedem. A tó vizében felfedezem a tükörképemet. Egészen hasonlítok arra a lányra, aki nemrég elhagyta Dorsetet. A hajam sűrű hullámokban hull alá, de már nem úgy csillog, mint eddig. Lassan elkezdem befonni, de az ujjaim megállnak, amikor eszembe jut, hogy mindig így hordtam a hajamat, amikor kimentünk fürödni a tóhoz. Az emlékekre elmosolyodom, és egy hirtelen ötlettől vezérelve ledobálom magamról a ruháimat. Csak az alsónemű marad rajtam, majd teszek néhány lépést a víz felé. Először csak a lábujjamat dugom bele, majd amikor megbizonyosodom róla, hogy nem túl hideg, egyre mélyebbre merészkedem. Imádom ezt az érzést, ami ilyenkor a hatalmába kerít: a szabadságot, a természetet, a gondtalanságot, ahogy a víz körülöleli a testemet, és ahogy a nap a szemembe süt. Határtalan boldogság fog el, mert egy pillanatra ismét otthon érzem magam, abban a biztonságos közegben, ahová tudom, már sosem térhetek vissza.

Azonban az örömöm nem tarthat sokáig. Be kell látnom, hogy hamarosan el kell indulnom, ha vissza akarok érni a házba vacsora előtt. Lassan kisétálok a tóból, és komótosan lépkedek a ruháim felé. Mielőtt még odaérnék, zörejt hallok a bokrok felől, ezért odakapom a fejemet. Pár pillanat múlva egy alak jelenik meg a tisztáson. Úgy megijedek, hogy mozdulni sem merek, de a legjobban akkor dermedek le, amikor meglátom, hogy sir William az, aki felém közelít.

– Ó! – takarja el hirtelen a szemét.

Először nem értem, miért viselkedik így, de aztán eszembe jut, hogy fehérneműben vagyok. Gyorsan magamra kapom a ruháimat, már amennyire remegő kézzel képes vagyok rá.

– Sajnálom, én… Nem tudtam… – szabadkozom.

– Nem, én sajnálom! – vág közbe sir William még mindig a szemét takargatva. – Nem tudtam, hogy van itt valaki.

– Csak sétálni jöttem ki. Nagyon sajnálom. Már itt sem vagyok.

Szinte ijedten kapja el a kezét a szeme elől. Szerencsére már felöltöztem, így nem zavar, hogy meglát.

– Ne, ne menj még! – mondja. – Nem akartalak megzavarni, csak olvasni jöttem ki. De azt tudok a könyvtárban is, te maradj csak nyugodtan.

– Vissza kell mennem a házba – csóválom a fejemet. – Ha nem érek vissza időben, akkor kapok Mrs. Daytontól.

– Igen, azt képzelem – mosolyog rám, mint aki már ismeri Mrs. Dayton haragját. – Akkor… Mi lenne, ha visszakísérnélek? Itt úgyis minden tiszta víz, nem tudnék leülni a fűbe.

– Nagyon sajnálom, én… – szegem le a fejemet, de újra felemelem, amikor a szemem sarkából meglátom, hogy sir William felém lép.

– Kérdezhetek valamit? – szólal meg kedves hangon.

Csak állok előtte, és bólogatok, nem merem kinyitni a számat. Főleg, hogy olyan mélyen néz a szemembe, hogy attól félek, még a gondolataimat is látja.

– Amikor először találkoztunk az úton, egy nagyszájú lányt ismertem meg, most pedig még a levegővételért is elnézést kérsz. Mi történt?

Sok mindenre számítottam, de erre a kérdésre nem. A gyomrom összeugrik a gondolataimra. Fogalmam sincs, hogyan mondhatnám el mindazt, amit érzek, ami a szívemet nyomja, anélkül, hogy elárulnám magam.

– Nagyon nagy szükségem van erre a munkára – vallom be. – Nem engedhetem meg magamnak, hogy ne dolgozzak, így próbálok jól viselkedni.

– Eddig nem nagyon jött össze. – kacag fel sir William.

– Hát nem… – mosolyodom el én is.

Sir William megfordul, és az ösvény felé mutatva jelzi, hogy induljunk el. Kicsit vonakodva ugyan, de végül lassan elkezdek lépkedni mellette. Ő az egyetlen, aki mellett nem kell feszengenem, ezért kimondottan élvezem a társaságát. Már többször bebizonyította, hogy ő nem olyan, mint a család többi tagja.

– És miért fontos neked ennyire, hogy itt dolgozz? – kérdezi.

Nehéz az életemről beszélni anélkül, hogy bevallanám, hogyan kerültem a házhoz, ezért sokáig keresem a szavakat, ami neki is feltűnik.

– Nem muszáj elmondanod – teszi hozzá. – De tőlem nem kell félned. Azt hiszem, már bebizonyítottam, hogy bennem megbízhatsz.

Igen, ezt én is érzem, de közben tudom, hogy egy egész világ választ el minket egymástól. Vigyáznom kell, mit mondok, és főleg arra, hogy hogyan.

– Egy farmon nőttem fel a szüleimmel – kezdek bele óvatosan. – Mindig is úgy neveltek, hogy a magam ura legyek, szabad és önálló. Ott erre volt szükségünk, mindent magunknak kellett megteremteni, nem számíthattunk másra, csak önmagunkra. Sajnos az édesanyám még kis koromban megbetegedett, pár hónapra rá pedig meghalt. Nincs sok emlékem róla, és azok is elhomályosultak az idő múltával. Apám nevelt fel, vele vezettük a farmot, gondoztuk az állatokat, műveltük a földet. Nem azt mondom, hogy jól éltünk, de megvolt mindenünk, ami kellett. Amikor már kicsit nagyobb lettem, és jobban átláttam a gazdaság működését, bevezettünk pár újítást, amivel még hatékonyabban tudtunk termelni.

Sir Williamre pillantok, aki érdeklődve figyel, majd folytatom:

– Aztán egyik este az apám leültetett az asztalhoz, hogy beszélni akar velem. Azt mondta, nem akarja, hogy a farmon ragadjak, mert úgy látja, okosabb vagyok annál, mint hogy tehéntrágyát lapátoljak. Megkérdezte, hogy ha választhatnék, milyen szakmát tanulnék, én pedig szinte gondolkodás nélkül rávágtam, hogy tanár akarok lenni. A következő nap már be is vitt a városba, és beíratott a tanárképzőbe. Utána csak délutánonként és hétvégente tudtam segíteni a farmon, de imádtam minden egyes percét. Egészen addig, amíg apám meg nem kapta a behívóját.

Lehajtom a fejemet, az emlékekre összeszorul a gyomrom.

– Miután besorozták, pár hét múlva már meg is érkezett a gyásztávirat. Otthagytam az iskolát, és visszaköltöztem a farmra, mert úgy éreztem, hogy kötelességem tovább dolgozni azért, amit a szüleim elkezdtek. Nem sokkal később azonban kiderült, hogy az apám hitelt vett fel a földre, hogy fizetni tudja a tandíjamat. Lassan vissza akarta fizetni, de a háború rányomta a bélyegét a gazdaságra is. Nem volt elég munkaerő, nem tudott annyit termelni, így még több hitelt vett fel. A végén a bank elvette a farmot, én pedig egyedül maradtam, otthon és képzettség nélkül.

Elnehezül a szívem. Hiányzik apa és a farm is, de tisztában vagyok vele, hogy nem élhetek örökké a múltban. Tovább kell lépnem, hogy boldogulhassak és felejtsek. Nem emelem fel a fejemet, csak megyek tovább egyenesen, csendben. Hallom, hogy sir William nagyot sóhajt.

– Hát ez… Sajnálom. Szörnyű történet.

– Ezért kell a munka. Nincs semmim, nem tudok hova menni, itt pedig kapok szállást, ételt és fizetséget. Ha kitennének, nem lenne hova mennem, az utcára kerülnék.

Sir William hirtelen megáll, és felém fordul. Összerezzenek, amikor megfogja az államat, és megemeli a fejemet. Ekkor figyelek fel először a mélybarna, melegséget sugárzó szemére, ami szinte vonzza a tekintetemet. És még jobban kiemeli a világos haját, ami a napfényben még csillogóbb.

– Nem fognak elküldeni – mondja határozottan. – Ezt megígérem neked! Amíg én itt vagyok, addig lesz munkád.

A szavai annyira megnyugtatnak, hogy legszívesebben megölelném, de már tudom, hogy ez nem lenne helyénvaló. Sőt, valójában hozzá sem érhetnék, ezért óvatosan lepillantok a kezére. Ő is észreveszi az aggodalmamat, mert azon nyomban elhúzza tőlem a kezét, és elkapja a tekintetét. Lassan lépked tovább, mintha mi sem történt volna, ezért én is így teszek.

– És mit olvas? – kérdezem, hogy enyhítsek a kínos csenden.

– Csak egy verseskötetet – mutatja fel a könyvet. – A kedvenc verseim vannak benne. Munka után szeretek kicsit egyedül lenni, gondolkozni, csak magammal törődni.

– Sajnálom, hogy elrontottam a délutánját – húzom el a számat.

– Ugyan, nagyon jól érzem magam így is. Tudod, már az első nap láttam rajtad, hogy nem dolgoztál még cselédként.

Felé kapom a fejemet.

– Mi buktatott le? – ráncolom a homlokomat.

– Nos, már rögtön az első találkozás. Aki szolgálóként dolgozik, az nem üt meg egy urat – nevet fel.

Ő jót szórakozik rajtam, én azonban legszívesebben elsüllyednék zavaromban. Hogy árulhattam el magam ilyen könnyedén?

– Az nem is ütés volt – kérem ki magamnak, mintha ezzel szépíthetnék a helyzetemen.

Ő azonban csak nevet tovább a felháborodásomon.

– De, határozottan ütés volt, még fájt is!

– És még mi árult el? – próbálom továbblendíteni a beszélgetést, hátha elfelejthetjük azt a kellemetlen szituációt.

– Elég sok jele volt. Hogy minden szavad után odatetted, hogy uram. Nem kell állandóan uramoznod, elég ritkábban.

– Köszönöm, ezt megjegyeztem – bólintok –, uram!

Erre még hangosabban kezd kacagni, és végre én is elmosolyodom. Egyre kevésbé feszengek mellette, ami a közvetlenségének köszönhető. Ő nem tartja tőlem a két lépés távolságot, mint a többiek.

Az idő olyan gyorsan elszáll, hogy szinte észre sem vesszük, amikor visszaérünk a hátsó bejárathoz. Végignézek az ajtón, és eszembe jut, hogy talán tényleg el kellett volna futnom. Semmi kedvem belépni oda, és folytatni a feladatok és a munkák sorát.

– Hát, visszaértünk – sóhajtja sir William.

– Igen… Vissza.

Megállunk egymással szemben, de egyikünk sem szólal meg. Már rég nem éreztem magam olyan felszabadultnak, mint azalatt a pár perc alatt, amit vele tölthettem. Képtelen vagyok rájönni, hogy miért, de egyszerre vagyok végtelenül nyugodt és olyan ideges, hogy a szívem majd’ kiugrik a helyéről. Minél tovább nézem őt, annál hevesebben lüktet a mellkasom, és szorul össze a gyomrom.

– Egyébként – szólal meg hirtelen, majd közelebb lép hozzám –, a hajad sokkal szebb így. Tudom, hogy nem lehet kiengedve a konyhában, de ne tűrd be mindet a fejkötő alá. Valamilyen őrült elhatározásból a nők elkezdték rövidre vágatni a hajukat, de számomra sokkal vonzóbb a hosszú, kiengedett frizura.

És ezt miért mondja nekem? Vajon úgy érti, hogy…? Nem, biztosan nem. Hiszen még soha senki nem beszélt rólam úgy, hogy egy mondatban emlegetett engem és mondta ki azt a szót, hogy vonzó. Hirtelen azt sem tudom, hogyan reagáljak, de az egész bensőm remegni kezd a szavaira. És ahogy közben a szemembe néz… Itt helyben megnyílhatna alattam a föld, az sem érdekelne. Most még az sem zavar, hogy hamarosan újra munkába kell állnom. Már nem akarok elmenekülni. De erre még csak nem is gondolhatok.

– Nekem mennem kell segíteni – mondom zavaromban, majd hirtelen sarkon fordulok, és belépek a házba a hátsó ajtón.

Végigszáguldok a folyosón, kettesével szedem a lépcsőfokokat felfelé a szobámba. Rögtön becsukom magamra az ajtót, és végre levegőhöz jutok. A szívem még mindig zakatol, ezért a hátamat az ajtónak támasztom, és igyekszem lenyugtatni magam.

– Hát veled meg mi történt?

Felkapom a fejemet, mert eddig észre sem vettem, hogy Dawn is a szobában van. Homlokráncolva néz rám, én pedig pánikba esem. Vajon látszik rajtam, hogy mire gondolok? Hogy mi történt az imént? Végül rájövök, hogy valószínűleg csak a vizes hajamra értette.

– Megmostam – vágom rá gondolkodás nélkül.

– Pont most? Inkább öltöznöd kellene, mindjárt vacsora!

– Igen, máris!

Összeszedem magam, és remegő lábbal a szekrényhez lépek, hogy kivegyem az esti uniformisomat. Most először érzem azt, hogy nem akarok máshol lenni. Végre találtam valamit, ami a házban marasztal, és erőt ad ahhoz, hogy folytassam a munkát, még akkor is, ha mindenki és minden összeesküdött ellenem. Ha csak néhány percre is, de jól tudtam érezni magam ezen a helyen, ez pedig reményt ad. Talán mégsem lesz annyira szörnyű sorsom itt. Talán vár rám valami szép és jó ebben a házban.

Időben tálalunk, mint mindig. Freddie kínosan ügyel arra, hogy minden a lehető legtökéletesebb legyen, hogy a családnak ne legyen oka panaszra. A cselédek pedig minden parancsát követik, köztük én is. Nem szólok vissza, nem provokálom, csak teszem a dolgomat, amit rám osztanak. És ezúttal nem is emeli fel senki a hangját ellenem.

Egyedül sir William hiányzik az asztaltól, de nem is várnak rá. Mintha már hozzászoktak volna, hiszen rövid itt-tartózkodásom alatt is már megtanultam, hogy ő nem úgy éli az életét, ahogyan a család többi tagja. Majd megérkezik, amikor megérkezik. Dawn a krumplit kínálja körbe, én a kenyeret, George a sültet, Freddie pedig a bort. Egészen beletanultam már abba, hogyan maradjak észrevétlen, miközben a munkámat végzem. Úgy vettem észre, itt a láthatatlanság a legnagyobb erény, ha a cselédekről van szó.

Pár perccel a sült megkezdése után sir William is befut az étkezőbe, nekem pedig enyhén megremeg a lábam. Eszembe jut a délutáni találkozónk, és az, ahogyan rám nézett.

– Elnézést, fontos telefonom volt New Yorkból – mondja, majd nyom egy-egy csókot az édesanyja, valamint lady Mary arcára, és leül a helyére.

Dawnnal egyszerre indulunk az irányába, hogy megkínáljuk a vacsorával.

– Csak nem Davidson hívott? – kérdezi lord Ashton.

– De, igen. Tetszettek neki az ötleteim, így ide akar utazni, hogy megbeszéljük a részleteket – válaszolja sir William, miközben szed magának sültet és burgonyát.

– Miért nem engem hívott?

– Mert eddig is én beszéltem vele, és az én ötleteimről van szó, az én irányításom alatt.

– De az én gyáramban! – emeli fel a hangját lord Ashton az asztalra csapva.

Az egész terem kővé dermed, minden egyes személy lélegzet-visszafojtva várja a következő lépést. Ezekben a pillanatokban fontos igazán, hogy észrevétlenek maradjunk, és ne avatkozzunk bele a család életébe. Mi moccanni sem merünk, sir William azonban nyugodtan kap be egy darab krumplit, majd az apjára néz.

– Még – teszi hozzá kimérten.

Lord Ashton arca egyre vörösebbre vált, ahogy a fiára mered.

– Figyelmeztetlek, hogy…

– Elfelejted, hogy már nem 1900-at írunk! – vág közbe sir William. – A gazdaság nem megy magától, csak ha mi is fejlődünk a világgal. Nekünk kell felpörgetni a gyártást, ha meg akarunk élni. Nem ülhetünk ölbe tett kézzel, amíg a konkurencia leelőz minket!

– Tudom, hogy mi kell a gyáramnak! – kiáltja lord Ashton.

– Hát, úgy tűnik, mégsem – vágja rá sir William. – A munkások is így gondolják, csak nem merik a szemedbe mondani.

– Persze, mert mindennap badarságokkal tömöd a fejüket, és ellenem fordítod őket. Azért jársz be hamarabb, és azért vagy bent tovább, hogy ellenem hangold őket, és leváltass!

– Kérlek titeket, ne a vacsoránál! – szólt közbe lady Ashton nyugodtan.

A két férfi farkasszemet néz egymással, látszólag egyikük sem akar engedni. Mi mozdulni sem merünk, csak állunk a helyünkön, és úgy teszünk, mintha nem hallanánk semmit. Sir William végül megtörli a száját.

– Freddie, kérhetnék egy kis bort? – emeli meg a poharát.

Freddie rögtön mellette terem, és tölt neki. Sir William olyan kimért nyugalommal kortyol bele a poharába, amitől csak még feszültebb lesz a hangulat.

– Drágám, ha Mr. Davidson a városba jön, akkor úgy illene, hogy nálunk szálljon meg, nem gondolod? – kérdezi lady Ashton, hogy kicsit lenyugtassa a kedélyeket.

– De – válaszolja tömören a férje. – Felhívom, és megbeszélem vele a részleteket.

Úgy tűnik, hogy sikerült egy kicsit visszafogniuk magukat, de néha-néha még vetnek egymásra egy csúnya pillantást. Nem tudom, mióta tart közöttük ez a viszály, de ha jól sejtem, nem új keletű. Sir William lelkiismeretesen vezeti a gyárat, de úgy gondolom, hogy az édesapja máshogyan képzeli el a jövőt. Nehéz lehet egy fedél alatt élniük, amikor ennyire különbözően látják a dolgokat.

Vacsora után a szalonban fogyasztják el a szokásos digesztívüket, amíg mi leszedjük az asztalt, és mindent lehordunk a konyhába.

– Elég szép kis balhé volt ma – jegyzi meg Dawn, amikor leérünk a lépcsőn a tálcákkal. – Sir William mindig ezt csinálja, pillanatok alatt fel tudja idegesíteni az édesapját.

– Szerintem nem a mi dolgunk, hogy mit csinálnak – vonom meg a vállamat.

– Hogy nem a mi dolgunk? Az sem lesz a mi dolgunk, ha csődbe megy a gyár, és nem lesz pénzük minket fizetni? Még szép, hogy a mi dolgunk! És a mi feladatunk is, hogy rendet tartsunk közöttük. Nem szabad egymásnak ugrasztani őket, meg kell őrizni a családi békét.

– Azt hittem, hogy nem avatkozhatunk bele az életükbe.

– Nem is! – fordul felém halvány mosollyal a száján. – Mindezt úgy kell csinálni, hogy ne vegyék észre!

Ezzel felkap egy tálcát, és a helyére viszi.

Valóban ekkora szerepünk lenne az életükben? Én mindig is úgy éreztem, hogy a cselédeket csak megtűrik, mert szükségük van rájuk ahhoz, hogy kiszolgálják őket. De hogy beleszólnánk a dolgaikba… Ezt el sem tudom képzelni. Úgy látom, sok mindent kell még megtanulnom.

Miután minden esti teendőmmel végzek, felmegyek a szobámba. Legalább van néhány percem egyedül, mielőtt még Dawn is felér. Addig átöltözöm, gondosan elteszem az uniformisomat a szekrénybe, és kifésülöm a hajamat. A tó vizétől fénytelen és gubancos lett, ezért óvatosan kibontom és befonom, hátha reggelre kezelhetőbbé válik. Éppen bedőlök az ágyamba, amikor kinyílik a szoba ajtaja. Dawn és Ella lép be rajta.

– Szerintem sir William elég tiszteletlen az édesapjával szemben! – jegyzi meg Ella, majd leül Dawn ágyának a végébe, amíg ő leveszi a főkötőjét és a kötényét.

– Persze hogy az, ez a fiatalok dolga. Úgy gondolja, hogy ő jobban vezetné a gyárat, mint lord Ashton.

– Már megint ez a téma? – pufogom.

Mindketten meglepetten néznek rám.

– Igen, ez – válaszolja Dawn. – És ez is lesz, mert ha bármi probléma merül fel a családban, akkor annak mi isszuk meg a levét!

– De ez már pletykálás, nem beszélgetés.

– Sajnálom, ha nem tetszik, de ezt muszáj kitárgyalnunk.

– Hát… – mászom ki az ágyból. – Akkor jó csevegést, majd szóljatok, ha végeztetek!

Belebújok a köntösömbe, majd sértődötten kilépek az ajtón. Sosem szerettem a pletykákat, főleg, ha úgy költötték hozzá a meséket, hogy semmi alapja nem volt. Hiába vagyok fáradt, nem akarok részt venni a csevegésükben.

A folyosón azonban megtorpanok, mert nem tudom, merre induljak, mit csináljak addig, amíg a lányok a szobában vannak. Végül a konyha felé indulok, ahol talán akad némi tennivaló, amivel elfoglalhatom magam. Lesétálok a cselédlépcsőn, majd a folyosón lépkedve ismét megállok. Már messziről látom, hogy a konyhában ég a villany. Halk csörömpölést hallok, ezért csak óvatosan közelítem meg a helyiséget, de visszanyerem a bátorságomat, amikor meglátom, hogy csak sir William keres valamit a szekrényben.

– Segíthetek? – szólítom meg, miközben összehúzom magamon a köntösömet.

Sir William nagyot ugrik a hangomra, annyira, hogy amikor kiegyenesedik, beveri a fejét a felette lévő polcba. A szám elé kapom a kezemet, és odarohanok, hogy segítsek neki.

– Jól van? Nem akartam megijeszteni!

Belé karolok, hogy segítsek neki, majd az asztalhoz vezetem, és leültetem. Jó nagyot koppant a feje, de látszólag nem esett nagy baja.

– Semmi gond! Csak nem számítottam rá, hogy bárkit is a konyhában találok. Ilyenkor már Mrs. Dayton is visszatér a szobájába.

– Már én is a lefekvéshez készülődtem, de Dawn és Ella a szobánkban pletykálkodik, én meg nem akartam őket hallgatni.

– Pletykálkodnak? Mégis miről? – ráncolja a homlokát sir William.

Nem válaszolok, csak elkapom a tekintetemet.

– Sejthettem volna – sóhajtja.

Talán jobb, ha nem is beszélünk erről többet.

– Egyébként mit keresett? – terelem el a szót.

– Csak teát akartam magamnak főzni.

– De hiszen az nem az ön feladata lenne. Miért nem csengetett?

– Mert tudtam, hogy már mind lefeküdtek, nem akartam senkit felzavarni.

Megigazítom a köntösömet, majd a konyhaszekrényhez lépek, és kiveszem belőle a vízforraló kannát. Megtöltöm, majd a tűzhelyre teszem. Tudom, hogy a múltkor is kikaptam azért, mert engedély nélkül használtam a konyhát, de talán egy teát még elkészíthetek anélkül, hogy felébreszteném Mrs. Daytont.

– Szóval… – szólal meg mögöttem sir William. – Ha jól sejtem, már mindent tudsz rólam.

Nem akarom bevallani, hogy Dawn és Ella már beavatott a részletekbe, ezért inkább nem válaszolok. Ezzel viszont ugyanúgy elárulom magam.

– És mit mondtak? – kérdezi ismét sir William.

– Csak egyszerű dolgokat a családról – vonom meg a vállamat. – Én kérdeztem őket, hiszen lady Mary szobalánya vagyok. Nem szerettem volna semmilyen butaságot mondani vagy tenni.

– Jól tetted, teljesen igazad van – bólogat. – És… Mondtak valamit a külön hálóról?

Kissé kellemetlenül érint a kérdés, hiszen ez olyan intim téma, amiről nem illendő nekünk beszélnünk.

– Én… Szóval én nem…

Csak keresem a szavakat, amit ő is észrevesz.

– Ne haragudj, nem lett volna szabad ezt szóba hoznom – szabadkozik.

– Ha ez megnyugtatja, nem igazán beszéltek erről – tárom szét a karomat. – Csak annyit mondtak, hogy önnek a munka miatt így kényelmesebb, és hogy nem akarja lady Maryt zavarni éjjel és hajnalban.

– Ez így is van – bólogat. – De a helyzet az, hogy nem alszom túl jól, és ezért mindkettőnknek előnyösebb így. Én nem idegeskedem azon, hogy zavarom Maryt, ő pedig nyugodtan ki tudja pihenni magát.

– Ez kedves gesztus öntől.

Erre nem reagál, csak egy nagyot sóhajt.

– Nem tudom, ezt miért mondtam el, de kérlek, ne add tovább a személyzetnek – néz fel. – Így is elég, hogy folyton rólunk pletykálnak.

– Nincs mitől tartania – rázom meg a fejemet. – Bennem megbízhat!

A szemembe néz, ettől pedig visszatér belém az az érzés, amely a tóparti sétánk után zaklatott fel. Nem tudnám megmagyarázni, mi kerít ilyenkor hatalmába, de a szívem heves dobogása ellenére végtelen nyugalom tölti el a testemet és a lelkemet.

– Úgy tűnik, ismerjük egymás titkait – szólal meg ismét sir William.

Én azonban már nem tudok válaszolni, a kanna sípolása félbeszakít. Talán nem is baj, így megmenekülök a helyzet elől, mielőtt még túlságosan is belemerültem volna az érzéseimbe. Elkészítem a teát, majd egy tálcára helyezem, mellé cukrot és tejszínt készítek ki.

– Azt hiszem, a szobámban iszom meg – áll fel a székről. – Köszönöm! A teát és a beszélgetést is – mosolyog rám, miközben felemeli a tálcát a pultról. – Minden este lejövök egy teáért, de örülök, hogy ma társaságom is volt hozzá. Jó éjt, Emma!

Ezzel sarkon fordul, és elindul az ajtó felé. Hirtelen elönt a vágy, hogy marasztaljam, hiszen vele igazán jól érzem magam. Szeretek vele beszélgetni, egy kicsit megpihenhet a háborgó lelkem ebben a zűrzavaros időben.

– Uram! – szólok utána, mire lassan megfordul. – Ha gondolja, szívesen felviszem önnek esténként a teáját. Legalább nekem sem kell a lányokat hallgatnom, és egyben viszonozhatom, hogy ilyen kedves hozzám.

Néhány pillanatig csak bámul maga elé, majd a padlóra. Végül felemeli a fejét, és újból mosolyra húzza a száját.

– Az nagyon jó lenne – bólogat.

Most már én is elmosolyodom.

– Jó éjt, sir William!

Pukedlizek egyet, mire ő csak nevetve csóválja a fejét, megfordul, és folytatja útját a szobája felé.

Reggel már ébren vártam a napfelkeltét, de addig nem mentem le a konyhába, amíg el nem jött az ideje. Nem szerettem volna több galibát okozni, ezért kivártam a soromat, és csak akkor kezdtem el készülődni, amikor Dawn. Mrs. Dayton már javában készíti a reggelit, amikor mi leérünk. Először mi ülünk le enni, hogy mire a fentiek felébrednek, már készen álljunk a szolgálatra. Azt azonban nehezen viselem el, ha engem is kiszolgálnak, ezért Ellához lépek.

– Tudok segíteni? – kérdezem.

Láthatóan meglepődik, hiszen az ő dolga a cselédeknek megteríteni, de gondoltam, egy kérdést megér. Engedély nélkül nem nyúlnék más feladatához.

– Köszönöm, de megoldom – biccent, majd folytatja a munkát.

Egy apró mosollyal nyugtázom a válaszát, aztán leülök az asztalhoz Freddie mellé, és töltök magamnak egy kávét.

– Örülök, hogy kezdesz belerázódni az itteni dolgokba – szólal meg.

– Gyorsan tanulok, Freddie. De nem ígérem, hogy minden szabályt betartok.

– Ne hívj Freddie-nek! – csóválja a fejét.

– Miért, mi lesz? Kikapok? – kérdezek vissza játékosan, mire megfogja a csészéjét, és szúrós tekintettel kivonul a konyhából.

Nem értem, hogy miért ilyen komoly állandóan, amikor én csak viccelődni akartam vele. Olyan, mintha sosem érezné jól magát, pedig néha mindenkinek járna egy kis szórakozás.

Amikor Mrs. Higgins is megérkezik a konyhába, odalépek hozzá.

– Freddie miért ilyen savanyú mindig? Azért is rám szólt, hogy Freddie-nek szólítom, pedig mindenki úgy hívja.

– Ezt egyszer már megbeszéltük! Ne foglalkozz vele, csak tedd, amit mond! – válaszolja Mrs. Higgins, majd nekiáll ellenőrizni a reggelit.

– De engem érdekel!

Utánamegyek, mire sóhajtva fordul vissza hozzám.

– Az édesapja volt itt a komornyik, az édesanyja pedig a dajka. Sir William és Freddie szinte testvérekként nőttek fel a birtokon. Margot már régebben eltávozott közülünk, de az édesapja a háborúban halt meg, pár nappal a fegyverletétel előtt. Azóta Freddie-ből Alfred lett, az új komornyik, és nagyon komolyan veszi a munkáját, mert a szülei is ezt tették.

Most már kezdem érteni, miről is van szó.

– Biztos rossz lehet látni, hogy a gyerekkori barátja, akivel együtt játszottak, most a főnöke, neki pedig ki kell szolgálnia.

– Az elejétől tudta, hogy neki ez a sorsa. A szülei nem engedhették meg maguknak, hogy szakmát tanulhasson, de nem is lehetne ennél jobb helyen. A fentiek szeretik és megbecsülik a munkáját. Freddie hálás lehet a családnak, hogy itt élhet és dolgozhat.

Ezzel továbbáll, de engem nyugtalanít a válasza. Az idősebb korosztály más világban nőtt fel, ők talán még nem vágytak többre vagy jobbra. De a fiatalabbak előtt már sokkal több a lehetőség. Freddie talán nem is akart soha komornyik lenni, csak a sors hozta így. Ha nekem nincs az édesapám, aki mindenben támogatott, én sem választhattam volna másik utat magamnak. Igaz, hogy a végén mindketten itt, ebben a házban kötöttünk ki a háború miatt, de bennem még él a remény, hogy egyszer még más életet élhetek.

Amikor kilépek a konyhából, egy árnyék suhan el előttem, amibe majdnem bele is botlom, de szerencsére épp időben térek ki az útjából.

– Elnézést!

– Semmi gond, én nem figyeltem eléggé – nyugtat sir William, aki a konyha felé siet.

– Jó reggelt, uram, óhajt valamit? – fordul felénk Mrs. Higgins, majd közelebb is lép hozzánk, és rám néz. – Most eredj a dolgodra!

Erre csak bólintok, és visszamegyek az asztalhoz, ahol már előkészítették a reggelit.

– Csak szólni jöttem, hogy indulok a gyárba, legyen szíves közölni a szüleimmel – tájékoztatja Mrs. Higginst sir William.

– Értem, természetesen átadom. Reggelizni sem kíván?

Sir William egy pillanatra elgondolkodik.

– Ha esetleg maradt a sajtos lepényből…

Nem fordítom felé a fejemet, de a fülemet megüti a kérdése.

– Attól tartok, hogy elfogyott, uram – érkezik Mrs. Higgins válasza.

– Ó, milyen kár! Igazán jóízű volt. Akkor majd eszem valamit a gyárban. Teára itthon leszek!

– Igen, uram!

– Akkor… – Sir William tétován áll az ajtóban, de amikor Mrs. Higgins kérdőn néz rá, végül biccent egyet köszönésképp, és elsétál a lépcső felé.

Dawn mellém lép, és lehalkítja a hangját:

– Sir William sosem járt ennyit a konyhába, mint mostanában…

Érzem, ahogy az arcom vörösbe borul. Persze örülök, hogy a sajtos lepényem ennyire elnyerte a tetszését, de ezen kívül nincs okom az izgatottságra. Nem is értem, mi történik velem ilyenkor, de azt végképp nem szeretném, hogy másnak is feltűnjön a viselkedésem. Megvonom a vállamat, és odébbállok, mielőtt még Dawn folytatná a gondolatmenetét.