Csanda Gergő

Isten feketében

(részlet)

(...)

A terepjáró zajosan fékezve megállt előttük, és négy orosz katona szállt ki belőle. Kezük a fegyveren, de legalább nem Dávidra céloztak vele. A rangidős, egy irigylésre méltóan jóvágású őrmester, ráérős tempóban elindult feléjük, majd felmérve a lopott egyenruhák rangjelzését, Ezékielhez lépett.

– Tizedes! – tisztelgett.

Ezékiel remegve összegörnyedt, mint aki hányni készül.

– Tizedes, jól van?

Dávid odasietett Ezékielhez, és a vállára tette a kezét. Most minden orosztudására szükség lesz.

– Isvinyítye, őrmester, a parancsnokunk elcsapta a gyomrát. Tudja, az ukrán savanyú káposzta csodákra képes.

Az orosz őrmester meglepetten nézett Dávidra, lassan végigmérte őt, aztán Lábnapot és Melcsiket is. Dávid felelés előtt álló diáknak érezte magát. Aztán az őrmester elmosolyodott.

– Valamennyiünknek van története az ukrán savanyú káposztával, nem igaz, közlegény?

– De bizony! – nevetett Dávid megkönnyebbülten.

– Rendben, akkor ültessék vissza a kocsiba szegény tyelesznyit – intett nekik az orosz, és még két emberét is odahívta, hogy segítsenek betámogatni Ezékielt az anyósülésre. Ő maga pedig a csapat autójának szétrongyolódott gumiját kezdte vizsgálni.

– Van pótkerekük?

– Nyet, szerzsant.

– Pedig az minden terepjáróban alapkellék.

– Mi már idefelé elhasználtuk a miénket.

Az őrmester a szemöldökét ráncolva nézett Dávidra. Tekintetében zavaros fény villant, majd nyomban ki is aludt. Bólintott, majd intett az embereinek, hogy hozzák a saját pótkereküket.

– Nem hagyunk bajban egy tavárist – mosolygott. Egy bölcs, de szomorú ember mosolya volt ez, elfojtott bánatot leplezett. Az emberei közben előhozták a kereket és a szükséges eszközöket. Lábnap és Melcsik segítettek nekik megemelni és kitámasztani a kocsit. Az a katona, amelyik az autónál maradt, most a feletteséhez szaladt, és valamit súgott neki. Az orosz őrmester visszasietett az autóhoz, és komoly tekintettel beszélt valamit a rádióba. Dávid egyetlen, sanda pillantását kapta csak el, de az elég volt, hogy a földbe gyökerezzen a lába, és összeszoruljon a gyomra.

Baj van.

– Merre mennek? – kérdezte az őrmester, amikor visszaért. Dávid hallotta a hangján, hogy a nyugalma erőltetett.

– Kijevbe – próbált improvizálni.

– A hatvannégyesekhez vagy a légierő-támaszpontra?

Dávid majdnem teljesen biztos volt abban, hogy a kérdésben csapda rejlik, ezért valahol hálás volt Melcsiknek, aki ebben a pillanatban olyan ügyetlenül hajolt le a pótkerékért, hogy a nyakából kihullott a töltényheveder, láthatóvá téve a lopott egyenruháját csúfító vérfoltot. Az orosz őrmester odakapta a fejét, a szeme elkerekedett.

Dávid mély levegőt vett. Az idő megállt.

A másodperc tört része volt csupán, amennyivel előbb nyúlt a fegyveréért, mint az orosz őrmester. A gépkarabély hatalmasat rúgott a vállába, ahogy elsütötte, miközben nekidőlt az autó oldalának, és próbálta minél kisebbre összehúzni magát. Az őrmester első sorozata célt tévesztett, Dávidé nem. Az irigylésre méltóan jóvágású arcot három puskalövedék tépte szét.

Elszabadult a káosz. A fülsiketítő gépfegyverzaj elnyomott minden parancsszót, kiáltást és halálsikolyt. Az egész csak néhány másodpercig tartott.

Dávid a nyakát égető forróságra eszmélt. Egy töltényhüvely hullott a zubbonyába. Lábnap a terepjáró tetőablakában állt, és a PKM géppuska markolatát szorítva az ellenséges kocsit pásztázta. Az őrmesteren kívül a szerelésben segítő katonák is élettelenül feküdtek a hóban. Egy maradt csupán.

A kocsi mellett Makrai őrmester szaladt el, és hangosan odakiáltott Lábnapnak:

– Nagy, tartsa tűz alatt a kocsit, én megkerülöm! Soós, nézze meg Tóthot hátul!

Lábnap hármas sorozatokat adott le a terepjáróra, egészen addig, amíg oda nem ért az őrmester, aki hirtelen ugrással a jármű mögött termett, és késlekedés nélkül tüzet nyitott. A kocsi mögött a negyedik katona tehetetlenül borult a földre, aztán mintha mi sem történt volna, felugrott, és hanyatt-homlok rohanva megindult az út mentén húzódó erdősáv felé. Testét legalább tíz találat érte, mielőtt végleg összecsuklott.

Az őrmester visszatért, és az oldalára tapasztotta a kezét.

– Uram, megsebesült! – kiáltotta Dávid.

– Átment a lövedék, csak hússeb. Tóthot nézzék meg, szerintem komoly.

Dávid végtagjait minden erő elhagyta, amikor felfogta, amit az őrmester mondott. Csak amikor végigszaladt az autó mellett, vette észre a rakteret fedő acéllemezen a négy lövedéknyomot. A sorozat, ami célt tévesztett.

Az autó hátuljához sietett, ahol a többiek már kihúzták, és a földre fektették Totyát. Melcsik és Endi föléje görnyedtek.

– Mi baja? – kérdezte Dávid elcsukló hangon.

– Mellkasi találat – felelte tárgyilagosan Endi.

– Komoly?

– Igen.

– De megmarad?

– Hatvan százalék, ha nem baszogatsz közben.

(...)