BEVEZETÉS

Az SS a gonosz megtestesülése volt a náci Németországban, baljós árnyéka látszólag még az idő múlásával sem halványodott el. Az eredetileg Adolf Hitler személyes testőrségeként létrejött Schutzsaffel (védőosztag) egy Hidra-szerű szörnnyé nőtte ki magát Heinrich Himmler keze alatt: létrehozták a koncentrációs táborok rendszerét; ők irányították a Reich rendőrségét, biztonsági és hírszerzési szerveit csakúgy, mint a Németországon és az elfoglalt területeken való gazdasági terjeszkedés lépéseit. Azonban a legkiemelkedőbb intézkedésük saját katonai szárnyuk, a Waffen-SS létrehozása volt, melynek sorai több mint 900 000 embert számláltak. A Waffen-SS a II. világháború minden jelentősebb hadjáratában részt vett, melynek következtében méltán elhíresült agresszív, kegyetlen támadásairól és szinte rendíthetetlen védekezéséről. Hírhedtté válásához hozzájárult az is, hogy együttműködött a holokauszt többi végrehajtójával és számos háborús bűnt követett el civilek és hadifoglyok ellen.

A Waffen-SS mindig is képlékeny szervezet volt. A háború kezdete előtt, 1939-ben három fegyveres SS-osztagot állítottak fel, melybe fizikai adottságaik és szigorúan ellenőrzött árja származásuk alapján válogatták be a német jelentkezőket. A Waffen-SS a háborúval együtt nőtt, masszív méreteket öltött, ami miatt katonai minősége, illetve a már nem csak német származásúak toborzása okán faji integritása is meggyengült. A háború végére egy részben sorozott katonákból álló, többnemzetiségű hadsereggé vált.

Ezen változások mértéke és természete látszólag szembement a náci faji doktrínákkal csakúgy, mint Hitler eredeti igényével, hogy egy elit, végletekig hűséges, német személyes testőrséget hozzon létre. Himmler azonban máshogyan látta a dolgokat. A faji eszmék megszállottjaként túllépett a nemzeti hovatartozáson a pángermán Európa gondolatáig, ahol Észak- és Nyugat-Európa országainak germán népei végül egy nagy, egyesült Németországot alkotnának, amely egész Közép- és Kelet-Európa fölött uralkodna.[1]

Himmler úgy gondolta, hogy miután megnyerték a háborút, egy új hadsereget hozna létre germán alakulatai mintájára[2], a kevésbé tiszta fajú osztagok pedig hatékonyan uralkodhatnának a rabszolganépek fölött a birodalom keleti részén, illetve védelmezhetnék a területet a külső fenyegetésekkel szemben. Himmler emellett azt is látta, hogy mekkora előnyt jelentene egy erős hadsereg a háború után elkerülhetetlenül bekövetkező, a többi náci vezetővel való küzdelem során. Az előbbiek okán Himmler megbékélt a többnemzetiségű hadsereggel járó számtalan nehézséggel és ellentmondással, melyeknek nagy részét a gyenge harcérték, illetve a bizonytalan motiváció okozta. Hitler, noha nem osztotta Himmler lelkes pángermán faji elképzeléseit, viszonylag szabad kezet adott neki, főképp a németekből álló páncélos Waffen-SS-osztagok páratlan csatatéri teljesítményének köszönhetően.

Természetesen Németország nem nyerte meg a háborút, és 1945 után a szövetségesek ragaszkodtak a Hitler uralma alatti pusztítás és gyilkosságok végrehajtóinak és felelőseinek felkutatásához, illetve megbüntetéséhez. A Wehrmacht (a szárazföldi hadsereg, a haditengerészet és a légierő) azonnal más náci szervezetekre hárította a felelősséget, miközben kitartott amellett, hogy semmiféle szerepet nem vállalt a nácik népirtó tevékenységében. A szövetségesek és rangidős német parancsnokok gördülékeny együttműködésének következményeképpen elkezdett kirajzolódni egy „tiszta” Wehrmacht képe. Ezt az elképzelést erősítette számos német tiszt emlékirata és egyéb vallomása, köztük Heinz Guderian, Erwin Rommel és Erich von Manstein befolyásos szavaival. Megjelent írásaik a kereskedelmi siker és pozitív fogadtatás mellett azt is meghatározták, hogy a nyugati olvasóközönség miként tekint a háborúra.[3] A Wehrmacht valójában számos kegyetlenséget elkövetett, különösképp a keleti fronton, teljes tudatában a nácik áldozatokkal való szándékainak. Ezt sok évtizeden át sikerült eltitkolni, mígnem a frissebb nyomozások végül felfedték a Wehrmacht bűnrészességének teljes mértékét.[4]

A „tiszta” Wehrmacht-történet nehéz helyzetbe sodorta a Waffen-SS-t, különösen, mivel a kritikusok egyetlen, monolitikus entitásként ítélték el az egész SS-t. A Waffen-SS veteránjai nem hagyták magukat, makacsul állították, hogy a szárny csupán egy apolitikus katonai elit volt – a „Wehrmacht negyedik ága” –, hogy teljesen elkülönült az SS többi részétől, melyek a valódi felelősei a gyilkosságoknak több másik náci szervezettel egyetemben. Fenntartották, hogy a Waffen-SS semmit sem tudott ezekről a tettekről, mi több, egy bajtársiasság, hazafiasság és a nyugati civilizáció kommunista fenyegetéstől való védelme által vezérelt katonákból álló hadtestet alkotott. A tény, hogy ez az érvelés – vagy akár apológia – alapjaiban hibás, nem akadályozta meg a veteránokat abban, hogy állításaikat a világ elé tárják. Sikerült elérniük, hogy észak-amerikai és európai írók egy új generációja elfogadja és tovább örökítse a „tisztességes” Waffen-SS gondolatát.[5]

A valóságban Waffen-SS-tisztek ezrei vettek részt a zsidók, szlávok és más civilek meggyilkolásában a keleti fronton és a Balkánon, mindeközben pedig kisebb katonai csoportok vonultak oda-vissza a koncentrációs táborok és a Waffen-SS egységei közt. A Waffen-SS tagjai pedig ugyanígy bekapcsolódtak a csatatéren a civilek lemészárlásába, illetve ellenséges katonákat ejtettek fogságba Európa különböző pontjain, mindezt olyan mértékben, hogy több könyvet kitesznek az ezeket a kegyetlenségeket taglaló történetek.[6] Néhány híresebb ilyen eset ebben a könyvben is leírásra került, hogy ellensúlyozzák a Waffen-SS mentegetőzéseinek hamis, képmutató mivoltát.

A Waffen-SS védelmében szólva, messze nem egyedül ők követtek el rémtetteket a harcmezőn. A történelem során minden hadsereg borzalmasan cselekedett a hadjáratok során: megerőszakolták a nőket, fosztogattak, lemészárolták a civileket és a foglyokat. Bár a nyugati szövetségesek fürgén belehelyezkedtek a moralitás megtestesítőinek szerepébe, hasonló bűntetteket követtek el az angol, amerikai és francia katonák is Olaszországban és Európa északnyugati területein. 1943-ban, Szicíliában, Biscari közelében egy – jóllehet kivételes – alkalommal a tengelyhatalmak hetvenhárom katonáját végezték ki az amerikaiak, és habár az amerikai parancsnokokat végül hadbíróság elé állították, minimális büntetésben volt részük. A Waffen-SS-veteránok szemében ez egy tipikus bizonyíték lehetett a „győztesek igazságszolgáltatásának” képmutatására.

Azonban mégis fontos különbségek húzódtak a Waffen-SS és a szövetségesek csatamezőn elkövetett bűntettei között. A Waffen-SS kétséget kizárólag több és brutálisabb kegyetlenségért felelt, mint nyugati ellenfelei. Ráadásul a szövetséges politikai vezetéssel ellenben Hitler és Himmler többször is megkövetelte katonáiktól, hogy kínozzák vagy öljék meg a keleti fronti civileket és rabokat. Ezt az attitűdöt adták tovább a ranglétra minden fokán, így a végrehajtók legitimnek élhették meg tetteiket.

Egy a Waffen-SS történetét bemutató műnek túl kell mutatnia a könyörtelen cselekedetek csupán listaszerű felsorolásán. A náci rendszer szülte egyik legérdekfeszítőbb szervezet volt. Tisztjei egy részét egyedülálló tapasztalattal látta el egy újfajta hadviselésről, míg politikai vezéreinek eszközként szolgált arra, hogy a nemzetiszocializmus forradalma bekebelezze az addigi német rendszert. És, természetesen, Himmlernek szándékában állt volna igénybe venni a Waffen-SS katonai erejét az ő SS irányította Európájának megszilárdítására is.

Németország 1945-ös veresége megakadályozta őket céljuk, Európa leigázása elérésében, azonban a Waffen-SS és a háború legszörnyűbb gaztetteinek szoros kapcsolata azóta is nagy visszhangot és érdeklődést vált ki a világból. Kultusszá vált, felkapott témája a modellezőknek, a háborús játékok rajongóinak és a történelmi hagyományőrzőknek csakúgy, mint az egyszerű háborús könyvek olvasóinak. A Waffen-SS-t övező kíváncsiság nagy része eredeztethető az elit katonaság kemény aurájából, tisztjeinek karizmatikusságából, illetve technikai aspektusaiból, mint például az akkoriban modernnek számító álcázó egyenruhákból és 1942-től kezdve a háború legjobb, legfejlettebb fegyvereiből. Továbbá az sem hátrány, hogy első osztályú háborús fényképészeket bízhattak meg munkásságuk részletes megörökítésével, ezek a képek pedig sok-sok illusztrált, a háborúban szolgáló katonákról szóló kötetet töltöttek meg.

A Waffen-SS az akadémikus, tudományos történészek érdeklődését is felkeltette ideológiájával, strukturális fejlődésével, szociális hátterével, bűneivel és transznacionális vonásaival. Ez a könyv a középúton szeretne járni. A Waffen-SS által megvívott csaták olvasmányos keretei közt vizsgálja meg a katonai szervezet Hitler személyi testőrségéből Himmler hadseregévé való átalakulását.

• • •

Bár a Waffen-SS egyértelműen hadi és politikai szereplő is egyben, ez a könyv inkább a katonai aspektusait szemléli. Nagyobb figyelmet kaptak azon egységei, amelyek hosszú időn át a legtöbb csatát vívták. Ennek következményeképp bizonyos részeiben, mint például a „Leibstandarte” és a „Das Reich” mélyebbre merül, míg a háború vége felé létrejött kusza egységeit – melyek semmiféle hadi és minimális politikai jelentőséggel bírtak – csupán felszínesen érinti. Az „A” függelékben néhány alapvető információ található az egyes hadtestekről.

Mindenki, aki erről vagy más német hadi témáról ír, szemben találja magát a dilemmával, hogy mennyi „németet” használjon a narratívában. Vannak szerzők, akik bőségesen telerakják a szöveget német szavakkal és terminusokkal – ők feltételezhetően lelkesen azonosulnak témájukkal. Az egyszerűség kedvéért én inkább angol kifejezéseket használtam, noha vitathatatlanul megszegtem ezt a szabályomat, hiszen az SS-rendfokozatokat alkalmaztam (lásd: A rangok összehasonlító táblázata). 1945 óta számos helyszín neve megváltozott, főként Kelet-Európa területén, úgyhogy azokat a változatokat írtam bele a könyvbe, melyek a legismerősebben hangozhatnak az angol nyelvű olvasóknak, azonban ahol szükségét éreztem, a helyi elnevezést is lejegyeztem. A katonai egységeket és alakulatokat leíró, (meglehetősen) sztenderdizált rendszer érvényes ebben a könyvben is: a hadseregek neve betűvel, a hadtestek római számokkal, minden más pedig arab számokkal van kiírva (egyetlen kivétellel: a német hagyomány alapján római számmal jelöltem az ezredeken belüli zászlóaljakat).

ELSŐ RÉSZ

HIMMLER SEREGE

Tisztában vagyok vele, hogy sokan rosszul lesznek, ha meglátják a fekete egyenruhát; mi ezt megértjük és nem is várjuk azt, hogy sokan szeretnek majd minket.

HEINRICH HIMMLER

1. fejezet

AZ ALAPKÖVEK

Ezerkilencszázhuszonkilenc január 16-án Adolf Hitler kinevezte Heinrich Himmlert Reichsführer-SS-szé. Noha akkoriban még csak kevesen ismerték fel ennek a jelentőségét, a huszonnyolc éves náci tisztviselőnek a Schutzstaffel vezetőjévé való előléptetése nyomán a személyi testőrökből álló szedett-vedett csapat átalakult az egész náci birodalom leghatalmasabb és leggonoszabb szervezetévé.

Az SS eredete egészen 1923-ig nyúlik vissza, amikor is Hitler egy kisebb, központi őrséget hozott létre, hogy megvédje magát a rivális politikai frakciók támadásaitól. 1925-ben, miután kiengedték a börtönből a meghiúsult müncheni sörpuccsot követően, arra utasította a sofőrjét, Julius Schrecket, hogy szervezzen egy másik testőrséget, amely ekkor kapta meg a Schutzstaffel nevet.

Mikor Himmler átvette az SS irányítását, azt alig 300 ember alkotta. Az SS akkoriban még csak egy kicsi, elit osztag volt, akik nem a náci pártnak, hanem csakis kizárólag személyesen Adolf Hitlernek tartoztak hűséggel. Himmlernek feltett szándéka volt, hogy fenntartsa az alakulat különleges státuszát, miközben kibővíti az SS hatáskörét és létszámát. Amikor 1933 januárjában Hitler Németország kancellárja lett, az SS taglétszáma 52 000-re nőtt.

Heinrich Himmler 1900. október 7-én, középosztálybeli bajor családban született. A korában átlagosnak tekinthető neveltetésben részesült és azután is közeli kapcsolatot ápolt a családjával, hogy elhagyta a szülői házat. Himmler életének kutatói nem találtak semmilyen olyan kellemetlen eseményt a gyermekkorában, ami megmagyarázhatná elkövetkező életpályájának jellegét és egyáltalán bekövetkeztét.[1] 1917-ben nagy lelkesedéssel jelentkezett a hadseregbe, azonban még mielőtt elvégezhette volna a tiszti iskolát, 1918 novemberében hatályba lépett a fegyverszünet. Annak a súlya, hogy sosem harcolhatott a frontvonalban, egész életében nyomta a szívét.

Himmler a háború utáni világban csak sodródott. Szülői nyomásra mezőgazdaságot tanult a Müncheni Egyetemen, közben pedig még mindig reménykedett benne, hogy katonai karriert építhet. Mivel nem sikerült bejutnia a Reichswehrbe – a versailles-i békediktátum 100 000 főben limitálta a hadsereg maximális létszámát –, Himmler különböző félkatonai csoportokba jelentkezett. 1922 januárjában megismerte Ernst Röhm kitüntetett katonát, aki a lövészárokban szolgált és aki az elsők között tért át a náci nézetekre. 1923-ban Röhm befolyására Himmler is csatlakozott a náci párthoz, két évvel később pedig felvették az SS-be. Náci tisztként Himmlernek rögeszméjévé vált a német felsőbbrendűség és az elgondolás, hogy az SS-nek kellene a faji elvárások zászlóvivőjének lennie. 1927-re az SS-vezetőhelyettesi pozícióba küzdötte fel magát.

Himmler fizikai adottságai – gyenge csontozata, beeső álla, gyenge látása –, illetve kicsinyes, gyakorta tudálékos stílusa aligha tette volna kiváló jelöltté az SS-vezetői címre. Viszont abban az időben még a Reichsführer-SS nem bírt kiemelkedő fontossággal, lévén az SS csupán a Sturmabteilung (rohamosztag), vagy más néven SA egy alárendelt egysége volt.

A barnainges SA 1921-ben alakult meg a náci párt félkatonai csoportjaként, elsődleges funkciója a politikai ellenfelek megfélemlítése és a nemzetiszocializmus szavakkal és tettekkel való támogatása volt. Röhm vezetése alatt 1933 elejére hatalmas, több mint 300 000 követőből álló, szabályozhatatlan szervezetté nőtte ki magát. Hitler hatalomra jutásával csak még inkább felduzzadt, és a náci rendszeren belül is félig-meddig önálló egységgé vált.

Az 1920-as évek alatt Himmler elhanyagolható, könnyedén alábecsülhető alakja volt a náci világnak. 1930-ban egy rövid időre Joseph Goebbelsnek, a német propaganda későbbi fejének keze alá került. Goebbels leereszkedő szavai Himmlerről a naplójában olvashatók: „Nem különösebben okos, de szorgalmas és jót akar.” Goebbels arra jutott, hogy Himmler „túlságosan is elvész a részletekben”.[2] Azonban Goebbels félreismerte emberünket. Himmler éles eszű és értelmes politikai operátorrá vált, és éppen hogy az aprólékossága segítette egyre magasabb hatalmi fokozatokba.

Himmlert az archetipikus bürokrata megtestesítőjének tartották, és bár kétségtelenül kiváló ügyintéző lehetett, sokkal több lakozott benne. Birtokában tudhatta a szorgalom erényét és a fókuszálás képességét, melyek kevéssé voltak jellemzőek a vezető nácik körében, és amelyek segítségével az SS-t a mondhatni semmiből tökéletes eszközzé alakította germán Európájáról szóló álmainak megvalósításához. Hitler testőrségének parancsokává válni csupán az első lépését jelentette a hatalomhoz vezető úton, kitartásával és politikai készségeivel pedig sikerült annyira kiterjesztenie az SS hatáskörét, hogy az az irányítása alá vonta végül a rendőrséget, a biztonsági és hírszerzési szerveket is, illetve megalkotnia azt a katonai törzset, melyből végül kialakult a Waffen-SS.

Visszatekintve úgy tűnhet, hogy az SS – lévén mindenhol jelen volt és sikereket ért el – a nácizmus elkerülhetetlen velejárója, azonban Himmler nélkül legjobb esetben is csupán jelentéktelen szervezet maradt volna. Himmler fontosságát a Waffen-SS létrehozásában továbbá annak fényében sem árt kiemelni, hogy a háború után a volt Waffen-SS-tábornokok számos kísérletet tettek szerepe jelentőségének kicsinyítésére. Egy kortárs életrajzíró, Peter Longerich így fogalmazott: „Himmler szöges ellentéte az arctalan, bármikor lecserélhető tisztviselőknek. A pozíció, amit az évek alatt kiépített magának, inkább a politikai hatalom teljes személyre szabásának extrém példájaként írható körül.”[3]

• • •

Az SS stílusa és hangulata sokat köszönhet az I. világháború után virágzó Freikorps mozgalomnak. A konfliktus közvetlen utóhatásaként Németország polgárháború határán egyensúlyozott, hiszen a kommunisták és más szélsőbaloldali politikai csoportok igencsak fenyegető árnyékot vetettek az újonnan megalakult köztársasági kormányzatra. A jobboldali Németország válaszul erre ad hoc katonai egységeket, azaz Freikorpsokat hozott létre, hogy erővel elnyomják a lázadozó baloldaliakat. Ezen egységek tagjai olyan elégedetlen exkatonák közül kerültek ki, akik látszólag képtelen lettek volna visszatérni polgári életükhöz. Az 1919-es évek korai szakaszára a németországi erőtlen kommunista lázadást leverték, a Freikorps pedig híressé vált fanatikus brutalitásáról. A német baloldallal való csatározáson kívül a Freikorps számos országhatárnál is harcolt területekért, ezek közül kiemelendő az 1921-es lengyel felkelők ellen való küzdelem Felső-Sziléziáért.

A különböző méretű és hatékonyságú Freikorps-egységek általában karizmatikus, csatatéri tapasztalattal rendelkező, bennfentes egyén köré csoportosultak, akiben egyszerre volt felfedezhető a vad harcmodor és a formális fegyelem laza betartása. A tizenhatodik századi német Landsknecht martalóc zsoldosok ihlették meg őket.

Manfred von Killinger Freikorps-vezér, majd később náci politikus úgy fogalmazott, katonáinak „nem számított, miért vagy kiért harcolnak. A lényeg az volt, hogy harcolhassanak. A háború lett a karrierjük. Nem is vágytak másra. A harc tette őket boldoggá – mi többet akarhatna az ember?”[4] Egy másik Freikorps-tag, Ernst von Salomon magasztalta társait „kegyetlen, fegyveres vagy fegyvertelen ellenségeikre mért csapásaikért, az élet állítólagos szentségének határtalan semmibe vételéért, illetve jellemző szokásukért, hogy semmilyen körülmények közt nem ejtettek foglyokat.”[5] Noha a Freikorps az 1920-as évek elején szétszéledt, nihilista beállítottságuk már a kezdetektől nagyban visszaköszönt az SS vezetésében. Számos rangidős Waffen-SS-tiszt szolgált korábban a Freikorpsban.

A Freikorps lenyomata az SA, majd az SS által átvett egység- és rangelnevezésekben is megjelent. A régi hadsereg általános rendszerét elvetették, helyette egy sokkal inkább germán ágakhoz visszanyúlót alakítottak ki, amiben például a zászlóaljakat átcímkézték „rohamosztagokká” (Sturmbann), élére pedig nem őrnagyokot, hanem Sturmbannführereket állítottak.

Az 1920-as évekbeli náci törekvések során rangban és méretben is az SA dominált, nem pedig az SS. Himmlernek azonban nem tetszett, hogy az SA alárendeltségébe tartozik, így 1930 végén meggyőzte Hitlert, hogy jelentős mértékű autonómiával ruházza fel az SS-t. Az SS gyorsan vissza is fizette Hitlernek a szívességet a Stennes-féle lázadások során 1930–1931-ben, amikor is az SS a saját pártemberei támadásával szemben támogatta a pártot, melyeket az SA renegát berlini vezetője, Walther Stennes vezetett. Miután sikeresen leverték a lázongásokat, Hitler a nyilvánosság előtt éltette az SS-t: „SS Mann, deine Ehre heißt Treue.” („SS-katona, becsületed a hűség.”) Ezt a kifejezést az SS jelmondatába is beépítették – „Becsületem a hűség” –, később pedig minden SS-tag övcsatjába belevésték. Ezen az új mértékű önállóságon felbátorodva Himmler parancsba adta az új egyenruhák és jelvények gyártását, hogy még inkább kiemelje az SS leválását szülőszervezetéről.

Az SA egy véletlen vásárlás révén jutott hozzá az eredetileg a trópusi német gyarmatokra szánt barna katonai ingekhez, amelyekről később a gúnynevét is kapta. Az 1920-as években az SS-tagok is barna SA-egyenruhát viseltek, azonban ők fekete nadrágot és Totenkopffal (halálfejjel) ellátott kepit hordtak hozzá. Az új SS-öltözéket Himmler parancsára vezették be 1932-ben.

A két SS-tiszt, Karl Diebitsch professzor és Walter Heck által tervezett fekete, minden rangra gondoson megkomponált egyenruhát a Német Hadsereg tiszti egyenruhája ihlette, így sokkal feljebbvaló kinézetet kölcsönzött viselőjének, mint az SA otromba félkatonai próbálkozása. A fekete szín népszerűnek számított fasiszta körökben, továbbá tisztelgés volt ez a porosz lovastestőrség felé is. Az uniformis baljós hangulata pedig nem hagyta hidegen Himmlert, akit nagyon érdekelt az SS megjelenésének minden aspektusa. Az egyenruhákat az elkötelezett náci támogató, Hugo Boss gyárai készítették, akinek ruházati és szabászati vállalatát az SS megbízásai mentették meg a csődtől.

1935-től kezdve a harcmezőre vezérelt fegyveres SS-katonák lecserélték fekete öltözéküket egy praktikusabb, szürkésbarna színűre. Ez a megoldás azonban nem tartott sokáig, 1937-ben minden más típusú egyenruhát is hasonló szürkésre cseréltek, mint amit a hadsereg hordott. Innentől kezdve a fegyveres, csatatéren harcoló SS-csoportokat csupán speciális jelvényük különböztette meg a hadsereg egységeitől.

A németek skandináv rúnák iránti szenvedélyét több jobboldali „völkisch” („népi nacionalista”) csoport is osztotta, már a tizenkilencedik századtól kezdve. A leghíresebb ilyen szimbólum természetesen a Hakenkreuz (horogkereszt), vagy más néven szvasztika volt, mely a náci uralom képi megtestesítőjévé vált. Többek között ezek közé sorolható a győzelem jelképe, a dupla Siegrune-villám is. Walther Heck, egy képzett grafikus helyezte egymás mellé a két Siegrunét, megalkotva így az SS ikonikus jelvényét.[6] Karl Diebitsch, Himmler egyik kedvenc művésze segített megtervezni a díszkardot és a talizmánszerű tőrt. Emellett ő volt a bajorországi Allachban működő porcelángyár igazgatója is, amely a közeli dachaui koncentrációs tábor foglyainak rabszolgamunkájával állíttatott elő műtárgyakat.

A halálfej és a keresztbe tett lábszárcsontok történelme régóta összefonódott a német fegyveres erőkével, II. Frigyes porosz király korából eredeztethető. Az I. világháború alatt kedvelt szimbólummá vált a rohamosztagok és vadászpilóták körében, a háború után pedig számos Freikorps-csapat is használni kezdte. Így aligha meglepő, hogy az SS kezdetektől fogva magáénak érezte a jelképet, s minden tagja a sapkájára tűzte. Himmler ezen ikonikus egyenruhák és jelvények segítségével tüntette fel olyan sikeresen egyszerre pompázatosnak és vészjóslónak az SS-t mint szervezetet.

• • •

Nem volt nehéz becsábítani az embereket az SS berkeibe. Sőt olyan mennyiségű jelentkező akadt, hogy Hitler utasításba adta, hogy Himmler ideiglenesen függessze fel a toborzást, nehogy végleg elveszítsék az alakulat elit státuszát. Azonban az SS létszámának 50 000 főnél többre duzzadása már önmagában problémákkal járt: túlságosan is naggyá vált ahhoz, hogy Hitler személyi testőrsége legyen, mely azt a közeli védelmet nyújtotta volna, amire német kancellárként igényt tartott.

1933 januárja előtt Hitler egy tucatnyi sofőrre és testőrre támaszkodott, akik szívós, gumibotokkal és rejtett pisztolyokkal felfegyverkezett utcai harcosok voltak. Németország politikai vezetőjeként viszont több és komolyabb fenyegetés érte, főképp a hadsereg felől, akik félelemmel vegyes megvetéssel tekintettek a nácikra, sőt még néhány régi, azonban ekkorra megkeseredett támogatója felől is.

1933. március 17-én Hitler maga oldotta meg a problémát, mégpedig azzal, hogy megparancsolta Sepp Dietrichnek, az egyik régi testőrének, hogy alakítson egy SS-Stabswache-csoportot (személyi vagy főhadiszállás-őrséget) a Berlinben található kancellária védelmére. A csupán 117 emberből álló egység volt a későbbi fegyveres SS első manifesztációja. A bajor származású, szerény körülmények közül érkező Dietrich az a fajta férfi volt, akit Hitler és a náci mozgalom felbecsülhetetlenül értékesnek talált. Hűségesen szolgálta urát, az utcapolitika vagdalkozásában és lökdösődésében tivornyázott, támadáskor is megőrizte hidegvérét, egyszerű, durva viselkedése született vezetővé tette. Az I. világháború alatt a bajor rohamosztagban szolgált, Freikorps-katonaként küzdött Felső-Szilézia területén, majd később az újonnan megalakult náci párt felé fordult. Noha harctudását bizonyította az 1923-as sörpuccs során, utána háttérbe húzódott, kilépett a mozgalomból, mígnem 1928-ban hivatalosan is csatlakozott a párthoz és az SS-hez.

Himmler, illetve Hitler keze és pártfogása alatt gyorsan haladt felfelé a ranglétrán, 1930-ra Oberführer lett. Egy háború utáni, szövetségesek által végzett kihallgatás után a következőképp jellemezték: „drámaiságra hajlamos gesztusaiban és beszédében, ez és nyers humora vegyül erőteljes energiájával, mely kemény és könyörtelen benyomást kelt”, majd azt is hozzátették, hogy ez „kétségtelenül hozzásegítette ahhoz, hogy kiemelkedő és gyors sikereket érjen el az SS-ben”.[7]

Dietrich csoportját rövid időn belül átkeresztelték Sonderkommando Berlinné („Berlin” speciális feladattal megbízott csoport), mely mellé 1933 júniusában még két hasonló egységet hoztak létre. Nem sokkal később a Sonderkommando már a híres-nevezetes berlini Lichterfeldében volt elszállásolva. Javarészt az SS-ből és SA-ból toboroztak embereket, így hamar nagyjából 800 fősre nőtt a Sonderkommando, melynek tagjait a hadsereg képezte ki egy három hónapos alaptréning során. Hitler saját különleges egységeként hozta létre a csoportot, mely teljesen függetlenül működött a rendőrségtől és hadseregtől, illetve félig-meddig még az SS többi részétől is. Ez utóbbi szakadékot Dietrich lelkesen ápolta és hangsúlyozta is, borsot törve ezzel Himmler orra alá.

A Sonderkommando különleges pozícióját Hitler is megerősítette, 1933 szeptemberében átnevezte Adolf Hitler Standartévá (SS-ezreddé). November 9-én – a sörpuccs tizedik évfordulóján – az ezred a müncheni Feldherrnhalléban vonult fel Hitler előtt, ott, ahol az elbukott puccs véres véget ért. Éjfélkor, fáklyák közt, hivatalosan is átkeresztelték a Führer őrségét „Leibstandarte SS Adolf Hitler”-ré. A név Poroszország és a Német Birodalom császári testőreire utalt. Ugyanekkor, s ez talán még említésre méltóbb, a megjelent katonák hűségesküt tettek, de nem Németországnak, hanem egyenesen a vezérüknek: „Hűséget és bátorságot esküszöm neked, Adolf Hitler. Halálig tartó engedelmességet fogadok neked és az általad kijelölt vezetőknek – Isten engem úgy segéljen!”

• • •

A „Leibstandarte” csupán az első volt abból a három katonai egységből, melyet az SS többi részétől függetlenül hoztak létre, majd melyek végül egyesülve a Waffen SS-t alkották (noha a nevet csupán 1940-ben kezdték el használni). Azokat az SS-tagokat, akik nem a fegyveres SS-be (vagy bármelyik másik specifikus SS-szervezetbe) tartoztak, később az Allgemeine-SS-be (általános SS) tömörítették össze. Sokuk csupán „részmunkaidősként” vett részt a szervezet életében, és 1939-ben, a háború kitörtével a fekete egyenruhás Allgemeine-SS mérete és befolyása gyorsan hanyatlásnak indult.

Németország nagyobb, jelentősebb városaiban kiválasztott SS-tagokból álló SS-Verfügungstruppe vagy SS-VT-csoportokat (nyers fordításban „A Vezér rendelkezésére álló katonák”) hoztak létre. Feladatkörük egyre inkább katonai jellegűvé vált, így ők lettek a fegyveres SS második hajtása. Az eredetileg Németország különböző részein kis csoportokba tömörülő katonák végül két nagy Standartéba (ezredbe) rendeződtek: Münchenben „Deutschland”, Hamburgban pedig „Germania” néven. A német hadsereg gyalogosainak mintájára szerveződtek, minden Standarte három gyalogzászlóaljból állt. Adminisztratív szempontból a „Leibstandarte”-t az SS-VT részeként kezelték, noha Dietrich és katonái különálló egységként tekintettek magukra.

A harmadik fegyveres SS-osztagnak az SS-Totenkopfverbände (SS-TV) tekinthető, mely besorozott börtönőrökből állt, ők a náci Németország belső ellenségeit zabolázták meg, akik immáron SS-vezetésű börtönökben és koncentrációs táborokban raboskodtak. Az első ilyen tábort Dachauban hozták létre, egyetlen vonatállomásnyira Münchentől. Foglyai kezdetben túlnyomórészt kommunisták, szocialisták, szakszervezeti tagok, illetve hangjukat túlságosan is hallató liberális demokraták voltak, majd nem sokkal később egyre több és több zsidó érkezett közéjük.

A dachaui tábor vezetése nem állt a helyzet magaslatán, így számos egymást követő botrány után erős kritikákat kapott a rendőrségtől, mely ekkoriban még nem állt teljes náci irányítás alatt. Himmlert kellőképpen aggasztották ezek a kritikák, olyannyira, hogy 1933 júniusában lecserélte a tábor felügyelőjét, Hilmar Wäckerlét az egyik pártfogoltjára, Theodor Eickére. Wäckerle karrierje nem tört derékba, sőt: a korbácsos szadistát[8] az SS-VT-be helyezték át, ahol tisztként szolgált.

Eicke 1892-ben született Elzászban egy vasúti állomásfőnök gyermekeként, majd középszerű iskoláztatását félbehagyva 17 évesen jelentkezett a német hadseregbe. Noha a háború kitörésekor Vaskereszttel (másodosztályúval) jutalmazták, a harc nagy részét a csatatéren kívül töltötte, számvivőtisztként. Az 1918 utáni bizonytalan világban számos munkakörben kipróbálta magát, rendőrként, eladóként és biztonsági őrként is. Azonban nyughatatlan természete és a weimari kormánnyal szembeni, erőszakosan kifejezett ellenérzete miatt egyik hivatali pozícióját sem tarthatta meg huzamosabb ideig.

1928-ban csatlakozott a náci párthoz, melynek elvei nagyban összecsengtek saját jobboldali nézeteivel, majd két évvel később belépett az SS-be. Eicke durva gazember volt, aki el tudta intézni, amit rábíztak anélkül, hogy érdekelte volna, mibe kerül az adott cél elérése. Háttere és hozzáállása sok szempontból szinte tükörképe lehetne Sepp Dietrichének. Eickét a náci célok ellenségei iránt érzett mérhetetlen gyűlölete különböztette meg igazán Dietrichtől. Erőszakos, forrófejű természetével gyakorta okozott fejfájást Himmlernek. Egyszer, 1933-ban egy rövid időre még elmegyógyintézetbe is zárták, amiért rátámadt egy náci méltóságra. Azonban Eicke pszichiáterének esedezése és szakvéleménye hatására, miszerint Eicke valójában teljesen épelméjű, Himmler engedélyezte, hogy elhagyja a kórházat és átvegye a dachaui koncentrációs tábor vezetését.

Miután kikerült az elmegyógyintézetből, Eicke sikert sikerre halmozott. Megerősítette a tábor alapjait, lecserélte a korrupt és inkompetens őröket olyanokra, akik jobban értették a dolgukat és elhivatottabban hittek a náci ügyben. A koncentrációs tábor fegyelmezési és büntetési módjainak brutalitása nem változott, azonban Eickével a vezetői székben sokkal inkább nevezhetjük módszeresnek, mint önkényesnek. A dachaui szerencsétlenek szenvedése nem csökkent, de Himmlert lenyűgözték Eicke börtönigazgatási készségei.

Rudolf Höss, aki később Auschwitz parancsokaként vált hírhedtté, ekkoriban Eicke mellett dolgozott. A következőképp írta le Eicke módszereit: „A rabok az állam esküdt ellenségei voltak, akikkel vasszigorral bántak, ha pedig ellenálltak, megsemmisítették őket. Ezt a fajta hozzáállást táplálta bele embereibe és tisztjeibe.” Eicke így figyelmeztette őreit: „A rácsok mögött lapul az ellenség, figyeli, mit tesztek, hogy előnyére fordíthassa a gyengeségeiteket. Aki akár csak a legcsekélyebb együttérzést is tanúsítja velük szemben, az tűnjön a sorainkból. Az SS-embereim legyenek kemények és álljanak készen mindenre, puhányoknak nincs helye köztünk.”[9]

Himmler támogatta Eickét abban, hogy kifejlessze a dachaui módszereket, melyek mintájára később az ekkoriban még építés alatt álló koncentrációs táborok működtek. Himmler egyetértett Eickével abban, hogy a tábori őrök többek legyenek egyszerű börtönőröknél, katonai kiképzést kaptak, hogy elfoglalhassák helyüket a koncentrációs táborok keretein kívül is, a frontvonalban az állam ellenségeivel szemben. A tábori szabályok alapján mindig minden körülmények között katonákhoz méltó viselkedést vártak tőlük: „Az őr, aki menedékbe húzódik az eső elől, mulatság tárgyává lesz és nem igazi katonaként viselkedik. Az SS tagjait büszkeség és méltóság kell, hogy jellemezze.”[10] 1934-ben az első Totenkopf-egységeket hivatalosan is a fegyveres SS részévé tették.

• • •

Miközben Hitler megszilárdította pozícióját az 1934-es évben, egyre nagyobb problémákba ütközött az SA-val és annak vezetőjével, Ernst Röhmmel. A rohamkatonák előőrsként funkcionáltak Hitler hatalomra emelkedése közben, azonban azután, hogy Hitler elérte célját, szerepük nagyban lecsökkent. A nagyjából hárommillió SA-tag közül sokan úgy vélték, hogy a nemzetiszocialista forradalom, melyért harcoltak, cserben hagyta őket. Úgy látták, Hitler lepaktál az gyáriparosokkal, a hadsereggel és a német államgépezet egyéb elemeivel, mindezt az SA-katonák kárára, akik közül számosnak még állása sem volt, vagy ha mégis, a lehető legalantasabb.

Hogy új szerepet kaphassanak követői, Röhm hangosan és kitartóan érvelt amellett, hogy a német hadsereget olvasszák be az SA-ba, így alkotva „Néphadsereget” – természetesen az ő parancsoksága alatt. A hadsereg nem meglepő módon elborzadt a gondolattól, hogy elveszítheti magasztos pozícióját és fegyelmezetlen kuszasággá válhat, így újra meg újra kérvényezte Hitlertől, hogy tagadja meg Röhm követelését. Noha nem bízott a hadseregben, Hitlernek szüksége volt rá, hogy biztosítsa jövőbeli külpolitikai ambícióit, így hát Himmler és Göring bátorítására úgy döntött, hogy megszabadul Röhmtől és az SA vezetőségétől. Ennek teljes titokban való végrehajtásával pedig az SS-t bízta meg.[11]

1934 júniusának utolsó hetében az SS előkészületeket tett riválisa elsöprésére. Reinhard Heydrich, az SS Biztonsági Szolgálatának vezetője hamisan vádakat emelt Röhm ellen, míg Dietrich „Leibstandarte”-jának kiadták, hogy gondoskodjanak a kiválasztott SA-áldozatok fogságba ejtéséről és megöléséről. Röhm és több más magas rangú SA-tiszt a Münchentől délre fekvő Bad Wiessee alpesi településen vakációzott. Június 29-én Hitler megparancsolta Dietrichnek, hogy küldjön oda két századot a „Leibstandarte”-ból, hogy letartóztassák az SA-tagokat. Miközben a „Leibstandarte”-egységek vonattal Berlinből Münchenbe utaztak, Dietrich Hitlerrel találkozott, várva közvetlen parancsait.

Huszonkilencedikén este a láthatóan feszült Hitler saját kezébe vette a dolgokat. Münchenbe repült egy Ju–52-es géppel, aztán maroknyi személyi testőrével Bad Wiessee településbe hajtott. Ez egy meggondolatlan cselekedet lehetett, lévén a „Leibstandarte”-katonák még nem érkeztek meg. Hitler kíséretét könnyedén legyőzhették volna Röhm saját testőrei, azonban Hitler eltökélte magát, hogy késedelem nélkül gondoskodik a kialakult helyzetről.

Hitler és kísérői reggel 6:30-kor érkeztek meg Röhm szálláshelyéhez, ami teljes meglepetésként érte az SA-tiszteket. Ellenállás nélkül letartóztatták, majd a müncheni Stadelheim börtönbe szállították őket. Röhmöt őrizetbe vették, Hitler pedig arra utasította Dietrichet, hogy azonnal lőjenek le hatot az SA-vezetők közül. Miközben Hitler visszatért Berlinbe, Dietrich vonakodva felállított egy kivégzőosztagot a várakozó „Leibstandarte”-ból. Ez nem lehetett egyszerű feladat számára, főleg, hogy tisztában volt vele, az elítéltek közül sokan nem mások, mint régi, hatalomért küzdő cimborái. Azonban a parancsot még aznap estig teljesítették.

Hitlerben is kételyeket ébresztettek saját, Röhmhöz fűződő baráti érzései, és csupán másnap adta parancsba kivégzését, miután Göring és Himmler kellőképpen ösztönzően hatott rá. Személyesen Theodor Eickét választották a kivégzés végrehajtására, noha Hitler ragaszkodott hozzá, hogy előbb adják meg Röhmnek az öngyilkosság lehetőségét. Eicke és SS-tag segítői, Michael Lippert és Heinrich Schmauser autóval tették meg a rövid távot Dachauból Stadelheimig. Röhm cellájába belépve Eicke rákiáltott: „Eljátszottad az életed! A Führer ad neked egy utolsó esélyt arra, hogy elkerüld a következményeket.”[12] Ezután egy revolvert helyezett a börtöncella asztalára, és még mielőtt elhagyta volna a cellát, azt mondta Röhmnek, tíz perce van élni Hitler ajánlatával. Miután negyedóra várakozás után sem hallottak semmilyen zajt a cellából, Eicke és Lippert berontottak és közvetlen közelről lelőtték Röhmöt.

Amíg zajlott a bajorországi hadművelet, Berlinben kiadták a parancsot a cselekvésre. Az SA-vezetők letartóztatása mellett több régi számlát is kiegyenlítettek a fegyveres SS és a Gestapo segítségével, egy sor gengszter stílusú gyilkosság által. Így vesztette életét Hitler régi ellensége, Gregor Strasser (a náci párt baloldali frakciójának vezetője); számos konzervatív, náciellenes politikus, mint például a korábbi kancellár, Kurt von Schleicher; illetve Gustav von Kahr, a müncheni sörpuccs elfojtója.

Dietrich távollétében Martin Kohlroser Sturmbannführer felelt a kivégzőosztagok felállításáért az ezred lichterfeldei barakkjaiban. Sosem került napvilágra, pontosan hányan haltak meg a tisztogatásban. Minimum nyolcvanhárman, ennyi gyilkosságot jegyeztek le, azonban a valódi szám sokkal-sokkal magasabb lehetett.

A náci vezetők a bel- és külföldi kritikáktól tartva eltüntették nyomaikat: a hivatalos feljegyzéseket megsemmisítették, és a bizalmasan bevontak titoktartást fogadtak. A nácik dominálta német kabinet hamis jogi takaró mögé bújtatta a gyilkosságokat: „megtorolt áruló cselekedetek… az állam sürgős védelmében.” Egy 1943-as, magas rangú SS-tiszteknek tartott beszédében Himmler kinyilvánította, hogy: „Nem haboztunk 1934. június 30-án, teljesítettük kötelességünket és falhoz állítottuk bajtársainkat, akik fellázadtak ellenünk, majd lelőttük őket. Erről sosem beszéltünk magunk közt. Senkinek sem tetszett, azonban mindenki biztos volt benne, ha szükségszerű és ilyesfajta parancsot kapunk, újból megtesszük, amit megkövetelnek tőlünk.”[13]

Az SA német politikai életre gyakorolt befolyásának végét az úgynevezett „hosszú kések éjszakája” jelöli. Röhmöt Victor Lutz váltotta le, aki Hitlernek köszönhette pozícióját, és sikeresen meggyőzték, hogy fogadja el az új berendezkedést. A hadsereg gratulált Hitlernek, amiért megszabadult az SA fenyegetésétől, és köszönetét fejezte ki az SS felé, amiért elvégezte a tisztogatás piszkos munkáját. A helyzet abszolút nyertese egyértelműen az SS volt, és az SA háttérbe szorításával a náci Németország első számú agresszorává vált. A Führer utasításainak végrehajtásával az SS demonstrálta feltétlen engedelmességét és hatékonyságát. A hálás Hitler teljesen független szervezetté nyilvánította a náci párton belül, és beleegyezett azonnali bővítésébe is.

Hitler Dietrichet is megjutalmazta: Obergruppenführerré léptette elő, Himmler pedig kitüntette az egyik legáhítottabb dísztőrrel. Az, hogy Hitler Eickét választotta ki arra, hogy végrehajtsa Röhm kivégzésének nehéz feladatát, tükrözte a belé vetett hitét, Eicke nem is okozott csalódást, ezért Gruppenführerré léptették elő. Továbbá ő lett a koncentrációs táborok felügyelője és az SS-őrök egységeinek vezetője is. Így vált az SS a náci Németország új erejévé.

2. fejezet

EGY ELITEGYSÉG LÉTREHOZÁSA

Az SA vezetésének az elpusztítása a hosszú kések éjszakáján megnyitotta az utat az SS-Verfügungstruppe (SS-VT) terjeszkedése előtt. Himmler azonban nehéz helyzetbe került: ki fogja kiképezni az embereit olyan színvonalon, amely egy igazi elitegység létrehozásához szükséges? Dietrich és Eicke tapasztalt utcai harcosok voltak, de ha a fegyveres SS-ből hatékony haderőt akart faragni, Himmlernek kiterjedtebb katonai ismeretekkel rendelkező emberekre volt szüksége. Nem tehetett mást, mint ha vonakodva is, de a német hadsereg egykori tisztjeihez fordult.

1934 novemberében Himmler rávette Paul Haussert, a hadsereg nemrég leszerelt altábornagyát, hogy legyen az SS-VT parancsnoka. A sovány, megnyúlt arcú Hausser hivatásos tiszt volt, távolról sem hasonlítható Dietrichhez és Eickéhez. Porosz katonacsaládba született, 1912-ben lett a német vezérkar tagja, és az I. világháborúban a nyugati és a keleti fronton is szolgált a vezérkarban. A háború után tovább szolgált az új Reichswehrben, majd 1932-ben leszerelt és csatlakozott az egykori katonákból álló jobboldali nacionalista Stahlhelm szervezethez. Hausser pályafutása, ha látványos nem is, de szilárd volt, és Himmlernek éppen az erős kezére és aprólékos katonai ismereteire volt szüksége.

1935 elején Hausser Braunschweigban megalapította az SS-Junkerschulét (kadétiskolát), illetve kidolgozta a bajorországi Bad Tölzben működő másik kadétiskola tanrendjét. Hausser ugyanakkor nem volt radikális újító, leszögezte, hogy „az SS erőit a Reichswehr bevált kiképzési előírásai szerint kell felállítani”.[1]

Himmler elfogadta annak a szükségességét, hogy a katonái alapos katonai kiképzésben részesüljenek, ugyanakkor nagyratörőbb céljai is voltak, ahogyan azt egy 1935 januárjában, egy SS-tiszteknek tartott beszédben meg is fogalmazta: „Soha ne feledjük, hogy sokkal magasztosabb feladatok várnak ránk, mint az, hogy pusztán katonák legyünk. Egy Volk vagyunk, egy törzs, egy nemzetség, egy közösség, egy lovagrend, amelyből nem lehet kilépni, amelybe a vérség alapján fogadunk be másokat, és amiben megmaradunk, testben és lélekben egyaránt, amíg csak itt járunk a földön”.[2]

Himmler elmélkedése az SS-ről és a fajról viszonylag keveset jelenthetett Haussernek, aki elsősorban katonai szakembernek, frontkatonák kiképzőjének és vezetőjének tartotta magát. Keresni kezdte a megfelelő vezérkarát, és olyan tehetséges tiszteket állított maga mellé, akik között ott volt néhány leendő híresség is: Felix Steiner, Matthias Kleinheisterkamp és Wilhelm Bittrich. Az általuk kialakított kiképzési program alapozta meg a háború alatti Waffen-SS-t.

Ezek a tisztek, akik a császár Birodalmi Hadseregében váltak felnőtté és az I. világháború lövészárkaiban kovácsolódtak katonává, ízig-vérig hivatásos katonák voltak. Emellett lelkesen támogatták a náci rezsimet is, még ha nem is értették meg teljesen az ideológiájának minden részletét. Az biztos, hogy Himmler látomását az SS-ről, mint a modern kori teuton lovagrendről nehezen tudták megemészteni. Kezdettől fogva meglepő lazasággal viszonyultak az SS szabályaihoz és előírásaihoz, többek között a hadseregbeli rendfokozatukat használták az SS által előírt rendszer helyett, nem voltak hajlandóak hivatalosan megtagadni a vallásukat, és gyakran alig leplezték a magával a Reichsführerrel szembeni megvetésüket. Himmler azonban az adósuk volt, így elnézte nekik ezeket a hiányosságokat.

Ami a fegyveres SS állományát illeti, Himmlernek nem okozott nehézséget az újoncok toborzása. A náci mozgalom élcsapataként az SS-t egyfajta dicsfény övezte, és büszkén hangoztatta a függetlenségét a többi német fegyveres testülettől. Sok iskoláskorú fiú szeme megakadt a „Leibstandarte SS Adolf Hitler” csinos fekete egyenruháján és csillogó fehér bőrkiegészítőin.[3] Gyakorlati szinten pedig a sorkötelesség 1935-ös bevezetését követően az SS-VT-be (beleértve a „Leibstandarte”-t is) való belépés a teljes katonai szolgálat teljesítésének számított.

A Wehrmachttal – beleértve a szárazföldi hadsereget, a haditengerészetet és a légierőt – ellentétben a fegyveres SS önkéntes szervezet volt, saját felvételi kritériumokkal. Himmler leszögezte, hogy csak igazoltan árja származású, kimagaslóan jó erőnlétű férfiakat akar. A „Leibstandarte”-ban, amely díszőrségi feladatai miatt állandóan a nagyközönség figyelmének középpontjában állt, a minimálisan előírt testmagasság 180 centiméter volt – amit később 184 centiméterre emeltek –, és előnyben részesültek a jellegzetes árja vonásokkal rendelkező jelentkezők. Az önkéntesek faji tisztasága mindennél fontosabb volt, és ezt legalább 1800-ig (a tisztek esetében 1750-ig) visszamenőleg házassági és születési anyakönyvi kivonatokkal igazolniuk is kellett. Ezt követte a jelentkező megjelenésének a szemrevételezése. A vizsgáló személy – nyilván a faji jellegzetességek szakértője – egy ötfokozatú skálát alkalmazott, amely a nagyon elfogadható „tiszta északitól” a baljós „feltételezhető Európán kívül vérkeveredésig” terjedt.[4]

Ha a jelentkezőnek megfelelő a faji előtörténete, érvelt Himmler, akkor a politikai meggyőződése is megfelelő lesz. A náci párttagság semmiképpen sem volt elengedhetetlen, mindazonáltal az ügy iránti elkötelezettséget bizonyította. Sokkal fontosabb volt azoknak a kizárása, akik eltévelyedésükben a kommunista párt vagy egyéb baloldali szervezetek tagjai, esetleg korábbi szabadkőművesek vagy papok voltak. Mindazonáltal a jelentkezők többsége természetes módon az olyan hasonló szervezetekből érkezett, mint az Allgemeine-SS, a Hitlerjugend, a Reichsarbeitsdienst (Birodalmi Munkaügyi Szolgálat) és az SA. Ez segített abban, hogy a civilből SS-katonává változás ideológiai átmenete viszonylag zökkenőmentes folyamat legyen.

Himmler nem sokat adott az iskolai végzettségre, ismét csak abban a hitben, hogy végső soron a faj határozza meg a katonai és egyéb képességeket. Ez a meggyőződés az SS-tisztek toborzására is kiterjedt, így ellentétben a hadsereggel, a megfelelő társadalmi vagy műveltségi háttér nem igazán számított. 1940-ig a tisztjelöltek körülbelül negyven százaléka csak középfokú végzettséggel rendelkezett.[5] Ez azzal az előnnyel járt, hogy megnyitotta a tisztikart egy szélesebb társadalmi csoport előtt is, lehetővé téve azt, hogy olyan csiszolatlan gyémántok bukkanjanak fel, mint például Kurt Meyer, ami korábban lehetetlen lett volna a társadalmi korlátokat sokkal merevebben betartó hadseregben. Mégis, ez az egyébként felvilágosult megközelítés végső soron megbukott a valódi bevetések próbáján, mivel túl sok kadét képtelen volt elsajátítani a katonai vezetés technikai aspektusait. 1940-től kezdődően magasabb iskolai végzettséghez kezdték kötni a tiszti képzésben való részvételt.

Akármilyen kiválasztási folyamaton is mentek át azok, akiket végül felvettek a Bad Tölz-i és a braunschweigi tiszti iskolákba, az újoncokkal azonnal tudatták, hogy egy olyan elitintézet növendékei lettek, amelynek az a célja, hogy a nácik ügyéért harcoló politikai katonák élcsapatát termelje ki. Az, hogy 1937 októberében átköltöztették a Bad Tölz-i kadétiskolát Bajorországba, még jobban kihangsúlyozta Himmler elköteleződését a fegyveres SS iránt. Az arányos elrendezésű, kastélyszerű főépület a bajor Alpok lábánál állt, kellően wagneri környezetben, hátterében a közel kétezer magas csúcsokkal.

A tisztjelöltek számára a költségekkel nem törődve építették fel a legjobb környezetet, az olimpiai méretű fedett uszodától kezdve az elektromos eredményjelző táblával felszerelt atlétikai pályán át a négyszáz férőhelyes színházteremig, amelyben egy leereszthető vetítővászon is helyet kapott. A személyzetet a közeli dachaui koncentrációs tábor lakóiból válogatták, és a barakképületek alatti börtöncellákban helyezték el.[6] Az újonnan érkezők általában már legalább két éve szolgáltak az SS-ben, és a következő tíz hónap során intenzív ideológiai és katonai képzésben részesültek.

A Waffen-SS háború utáni apologétái – különösen Hausser és Steiner – következetesen igyekeztek bagatellizálni a tisztképző programok ideológiai oldalát. A politikai oktatást kezdetben az SS-Schulungsamt (oktatási hivatal) specialistái végezték. Megismertették a hallgatóikkal a nemzetiszocializmus alapvető tételeit, különös hangsúlyt fektetve a judaizmus, a bolsevizmus, a kereszténység és a nyugati liberalizmus gonoszságára, illetve arra a harcra, amelyet a germán népeknek meg kell vívniuk, hogy legyőzzék ezeket a gonoszokat, mielőtt jogos uralmuk alá hajtják Európát. Ez az oktatás azonban ügyetlen volt, a diákokat untatta, a katonai kiképzőket pedig bosszantotta.

1936-tól kezdődően az ideológiai nevelést fokozatosan áthelyezték az egységparancsnokok hatáskörébe. Ez könnyedebb megközelítést eredményezett, aminek a diákok örültek, és ez elősegítette, hogy megerősítsék a strukturáltabb náci világnézetbe vetett hitüket. A tantermi előadások viszonylag kis szerepet játszottak az SS-kadétok ideológiai kondicionálásában, sokkal fontosabb volt az újoncok szinte észrevétlen szocializációja a közös élmények által, amelyeket biztos kézzel formált a nácizmus már gyerekkoruk óta.

A katonai kiképzést egy az egyben a hadsereg müncheni tiszti iskolájának modelljére alapozták. Miközben harsányan hirdették, hogy mennyire más a Waffen-SS hozzáállása a háborúhoz, a hadsereg és az SS közötti különbségek valójában csak egyes részterületekre korlátozódtak, s azokon is főleg a fokozatokban jelentek meg. Nem is lehetett volna másképp, hiszen az SS kiképzőinek többsége korábban a hadsereg tisztje volt, és perverz döntés lett volna elvetni a már létező rendszert, amikor az Európa legjobban kiképzett hadseregét hozta létre.

Az SS-tisztek kiképzése az agresszív „meg tudjuk csinálni” hozzáállást hangsúlyozta. A West Pointon vagy Sandhurstben oktatott tudományosabb vagy elméletibb tárgyakat háttérbe szorították a közvetlen, problémamegoldó gyakorlatok. A sport és a testmozgás nagyobb szerepet kapott a kiképzésben, mint a Wehrmachtnál. A hagyományos atlétikai sportok mellett a kadétokat arra biztatták, hogy lovagoljanak, vitorlázzanak, síeljenek, vívjanak, bokszoljanak és ússzanak. Ezzel nemcsak az állóképességet fejlesztették, hanem a csapatmunkát is ösztönözték a kadétok körében.

A háború alatt újabb tiszti iskolákat is alapítottak a megnövekedett igények kielégítésére, így 1945-re több mint 15 000 tisztet képeztek ki a Waffen-SS számára. Míg a magasabb rangokat idősebb, eredetileg a hadseregben szolgáló tisztek töltötték be, a tiszti iskolákban végzettek alkották a háború során elengedhetetlen törzstiszti állományt.

• • •

A sorállományú katonák kiképzése a tiszti iskolák programját követte abban a tekintetben, hogy a fizikai állóképesség állt a középpontban. A német hadseregben a tisztek, altisztek és sorállományúak között húzódó éles határvonalak azonban elmosódtak a fegyveres SS-en belül. Minden rangfokozat együtt sportolt, egyszerre fejlesztve a versenyszellemet és az összetartást, és ami a legfontosabb, közös volt az étkezőjük is. Az SS felfogásában a rang a teljesítményt jelképezte, nem az osztály-hovatartozást, és a legalacsonyabb rangú újonccal is megértették, hogy az SS-ben bármeddig eljuthat a képességei révén. Ezt a hozzáállást jelképezte az is, ahogy az SS-ek a feletteseiket megszólították: a hagyományos „uram” helyett a nevüket és a rendfokozatukat használták.

Mivel az újoncok önkéntesek voltak, a kiképzők keményebben dolgoztathatták őket, mint a hadsereg általában kevésbé elkötelezett sorozott állományát. Ezzel együtt úgy tűnik, hogy a kiképzés, ha kemény is volt, a kor mércéjével mérve nem számított indokolatlanul kegyetlennek. Hans-Gerhard Stack, a „Leibstandarte” későbbi Oberscharführerje így írt az első tapasztalatairól:

A kiképzés napjai hosszúak és kemények voltak. A kiképzés mindig intenzív és ismétlődő, és nagyon realisztikus volt. Addig ismételtünk mindent, amíg szinte gondolkodás nélkül meg tudtuk csinálni, de úgy vélem, ez sok életet megmentett a későbbi harcokban. Mindannyian jó sportolók voltunk, azonban a kiképzők mindig az állóképességünk határait feszegették, és olyan feladatokat adtak, amelyekkel bizonyíthattuk a kitartásunkat. Egyszer például teljes menetfelszerelésben vittek minket menetgyakorlatra. Odaértünk egy körülbelül száznyolcvan centiméter mély tóhoz. Ránk parancsoltak, hogy menjünk tovább, egyenesen bele a vízbe, és közben énekeljünk. Senki sem hátrált meg. Aztán amikor a víz már a nyakunkig ért, visszafordítottak minket. Átázva, erőltetett menetben mentünk vissza a kaszárnyába.[7]

Az SS kiképzésének – mint minden katonai elitegységnél – az egyik központi eleme volt a képesség, hogy nagy távolságokat tegyenek meg nehéz terepen, és a menetelés végén még bírjanak harcolni. A hagyományos elitképzés másik két lényegi alkotóeleme a minden részletre kiterjedő fegyverismeret és szigorú tisztaság és rendezettség volt, ami egyaránt vonatkozott a katonákra, az egyenruhákra és a hálókörletekre.

Jan Munk holland önkéntes így ír az utóbbiról: „Általában szombat reggel voltak a nagy takarítási gyakorlatok. Kezdetnek mindannyian négykézláb súroltuk a hosszú folyosók kőpadlóját meg a lépcsőket. Amikor ezzel elkészültünk (és amíg a kiképzők elégedettek lettek az eredménnyel, gyakran kétszer, háromszor is meg kellett csinálnunk), rátértünk a szobákra. Elhúztuk az ágyakat és a szekrényeket, felsikáltuk a padlót, leporoltunk minden polcot. Ezután következett a szemle.”[8]

Munk azt is megörökítette, mi történt, amikor egy szemle során a kiképzők egy gyufaszálat találtak az egyik szekrény mögött:

Akkor nem mondtak semmit, de este tizenegy óra körül, amikor mindenki mélyen aludt, riadót fújattak és teljes menetfelszerelésben fel kellett sorakoznunk. Megparancsolták, hogy vigyünk magunkkal egy takarót is. Amikor felsorakoztunk és készen álltunk az indulásra, négy embernek meg kellett fognia a takaró négy sarkát, és a közepére rátették a gyufaszálat. Ezután körülbelül egy órán át meneteltünk, majd ásnunk kellett egy pontosan egy méterszer egy méteres gödröt, és el kellett temetnünk a gyufaszálat. Másnap reggel úgy folytatódott az élet, mintha mi sem történt volna.[9]

Az alvásmegvonást is beépítették a kiképzésbe, hiszen a valós csatatéri körülmények között az alvás luxusnak számított. Werner Völkner, a „Totenkopf” hadosztály későbbi Flak-tüzére felidézte az egyik kínzási formát, amelyet a kiképzők csak „álarcosbálnak” neveztek:

Ezt mindig az éjszaka közepén csinálták. Felébresztettek egy osztagot, szakaszt, vagy akár egy egész századot azzal, hogy három percünk van teljes sportfelszerelésben felsorakozni. Az első három visszamehetett aludni. A többieknek viszont hat percet adtak arra, hogy harctéri egyenruhába öltözzenek, és az első hármat megint visszaengedték aludni. Mivel hat különböző egyenruhánk volt, akár egész éjszaka eltarthatott a dolog. Természetesen sokat lendített a versenyszellemen és keményebbé tett minket. Elhatároztuk, nem fogjuk hagyni, hogy a kiképzők megtörjenek bennünket, úgyhogy végeredményben hasznos gyakorlat volt.[10]

Az SS-katonákat a kiképzés befejezése után a három SS-VT-ezred valamelyikéhez küldték: az 1. „Deutschland” ezredhez (Münchenbe), a 2. „Germania” ezredhez (Hamburgba) vagy a „Leibstandarte Adolf Hitler”-hez (Berlinbe).

• • •

1936. május 22-én Himmler Brigadeführerré léptette elő Haussert és kinevezte az SS-VT felügyelőjévé. Hausser és kis törzse azt a feladatot kapta, hogy felügyeljék a fegyveres SS kiképzését és felszerelését, illetve gondoskodjanak a megfelelő katonai színvonal fenntartásáról – mely feladat nehezebbnek bizonyult, mint hitték.

Miközben Hausser felelt a fegyveres SS általános vezetéséért, a taktikai fejlesztés nagyrészt Felix Steiner, a „Deutschland” egyik zászlóaljparancsnoka alá tartozott, akit 1936 júliusában neveztek ki a teljes ezred parancsnokává. A porosz születésű Steiner kadétként lépett be a német hadseregbe 1914-ben, az I. világháború kitörésekor. 1915-ben súlyosan megsebesült, de egy rohamosztagos zászlóalj géppuskás különítményének a vezetőjeként visszatért az aktív szolgálatba. Ezeket az elitkatonákat harccsoportokba szervezték azzal a feladattal, hogy gyorsan, agresszíven és kezdeményezően fellépve áttörjenek az ellenséges frontvonalon. A rohamosztagok csatatéri sikerei az I. világháború utolsó csatáiban meggyőzték Steinert arról, hogy ez a szárazföldi hadviselés jövője.

Steiner 1918 után is a hadseregben maradt, de dühítette, hogy az általa maradinak tartott katonai testület teljes érdektelenséggel fogadta az ötleteit. Miután leszerelt, az SA-ban látta meg a lehetőséget a rohamosztag-koncepciója továbbfejlesztésére, de okosan átigazolt az SS-hez, ahol Hausser esélyt adott neki a „Deutschland”-dal. Steiner átvette a fegyveres SS lazább hozzáállását a fegyelemhez, ami egységet és bajtársiasságot alakított ki a katonák között.

Steiner a saját szavaival „egy rugalmas, alkalmazkodni képes katonafajtát akart létrehozni, amely atletikus képességekkel rendelkezik és az átlagosnál kitartóbb a menetelésben és harcban”.[11] Ebben sikerrel járt, a katonái képesek voltak három kilométert húsz perc alatt megtenni. Az alapkiképzés után éleslövészeti gyakorlatokra vitte őket, s előre elhelyezett robbanószerekkel és fixen elhelyezett, a közeledő gyalogság feje fölé tüzelő géppuskákkal próbálta megteremteni a harctéri körülményeket. Steiner ragaszkodott ahhoz, hogy a gyalogságának agresszíven támadóan kell viselkednie az ellenséges harctéri körülmények között.

Steinernek az álcaruhák bevezetésében is szerepe volt. Noha a hadsereg végzett néhány vonakodó kísérletet az álcamintákkal, végül Steiner volt az, aki 1935-ben támogatott egy terepszínű egyenruhát, amelyet korábban a mérnökként dolgozó SS-tiszt, dr. Wilhelm Brandt tervezett. Otto Schick professzorral együttműködve Brandt kifejlesztett egy sor erdei mintázatot, amelyek elvezettek a terepszínű köpeny és sisakborítás bevezetéséhez. 1937-ben a „Germania” ezrednél, a fegyveres SS-egységek között elsőként rendszeresítették a terepszínű felszerelést. Miután bebizonyosodott a hasznossága a harcban, a Wehrmacht is átvette az ötletet.

1938-ra a „Deutschland” lett a fegyveres SS kirakategysége. Himmler – annak ellenére, hogy helytelenítette Steiner lagymatag náci buzgalmát – elégedett volt. Hausser egy kicsit keserűen jegyezte meg, hogy „egyértelműen [Steiner] a kedvenc gyermeke”.[12] Steiner munkája a „Deuschland”-nál és egyéb SS-egységeknél mégsem volt olyan forradalmi, amilyennek sokszor beállítják, mint ahogy a német hadsereg sem volt annyira konzervatív, amennyire néhány SS-tiszt mondta. Például az újonnan felállított páncélos- és gépesített könnyűgyalogsági egységeknél már korábban bevezettek a Steineréihez hasonló újításokat. Steiner csak egy volt a sok tehetséges és eszes német tiszt közül, akik túl akartak lépni az 1914 és 1918 közötti felőrlő harcmodor keretein.

Érthető módon az SS vezérkara minden alkalmat megragadott, hogy a fegyveres SS egyediségét és a Wehrmachttal szembeni felsőbbrendűségét hirdesse. Bármelyik elit egység megteremtésének az az első lépése, hogy beleverik a tagjaiba, hogy valóban elit erőnél szolgálnak. Az SS újoncait arra biztatták, hogy agresszív felsőbbrendűség-érzéssel viszonyuljanak a hadsereghez, s ez néha utcai verekedésekhez vezetett a helyőrségi városokban.

A hadsereg főparancsnokát, Werner von Fritsch tábornokot annyira bosszantotta ez, hogy arról panaszkodott, az SS-VT hozzáállása „merev, ha nem egyenesen ellenséges. Az embernek óhatatlanul az a benyomása támad, hogy ezt az ellenséges hozzáállást tudatosan gerjesztik”.[13] Friedrich-Karl Wacker, a 16. SS-páncélgránátos-hadosztály későbbi katonája valószínűleg egyetértett volna vele: „Az önbizalmunk határtalan lett. Gőgös büszkeség töltött el minket, és hatalmas harci szellem. Mindig jobbnak éreztem magam bármelyik Wehrmacht-katonánál. Természetesen nem voltam az, de úgy éreztem.”[14]

Az SS-t a még békeidőben is igen intenzív bajtársi érzés tette egyedülállóvá. Az egykori SS-katonáktól visszamaradt beszámolók többször is említik az együttlét élményét. Heinz Köhne, később a „Leibstandarte” törzsőrmestere felidézte, hogy „a Waffen-SS bajtársiassága az »egy mindenkiért, mindenki egyért« próbáján alapult. A kiképzés során nagy hangsúlyt fektettek erre, hogy az elvet mindenki kövesse.”[15] A szintén a „Leibstandarte”-ban szolgáló Herbert Walther részletesebben is beszélt erről: „A Waffen-SS-ben mindig nyitva hagytuk a szekrényeinket. A bajtársaink meglopása olyan bűn lett volna, amelyért nagyon súlyos büntetés járt. Meg kellett tanulnunk bízni egymásban, a bajtársainkra támaszkodni és osztozni. Mindez segített az egész Waffen-SS-t átható bajtársiasság kialakulásában.”[16] Még mielőtt eldördült volna egy dühös lövés, a kiképzők már megteremtették az elit ethoszát az újoncok körében.

1936 végére Hausser elégedett volt a „Deutschland” fejlődésével. A „Germania” ezred szintén magas színvonalon teljesített, és olyan tehetséges tisztek haladtak felfelé a ranglétrán a soraiban, mint például Walter Krüger és Herbert Gille. Ugyanakkor Hamburg környéki állomáshelyén bizonyos fegyelmi problémák merültek fel, amikor a III. zászlóalját leválasztották az ezredről és a Boden-tóhoz, a svájci határ közelébe helyezték át.

A „Germania” parancsnoka, Karl-Maria Demelhuber ugyanazt az utat járta be, mint sok más sikeres SS-vezető: az I. világháborúban teljesített frontszolgálat után a rendőrségnél dolgozott, majd belépett az SS-be. A sűrű kefebajuszt viselő, bajor Demelhuber a nácizmus első hívei közé tartozott és közeli kapcsolatban állt Himmlerrel. Ugyanakkor nem volt annyira a hadsereg fejlesztésének a megszállottja, mint Steiner. Mint akkoriban sok német, Demelhuber is kölnit használt borotválkozás utáni arcszesznek, méghozzá annyit, hogy a kedvenc márkája után ráragasztották a „Tosca” becenevet. Himmler még csipkelődött is vele: „Lehet, hogy nem ön a legjobb tábornokom, de hogy a legillatosabb, az biztos!”[17]

Mindeközben Haussert bosszantották az SS-VT másik ezredével, a „Leibstandarte SS Adolf Hitler”-rel kapcsolatos ügyei. A „Leibstandarte” parancsnoka, Sepp Dietrich a fegyveres SS-en belül is különleges egységnek tartotta az ezredét, lévén az elsődleges feladata a Führer védelme. Hitler egyik régi bajtársaként Dietrich meglehetős szabadságot élvezett mind Hausserrel, mind Himmlerrel kapcsolatban. Hitler támogatásában bízva nem sokat törődött a feletteseitől kapott parancsokkal, és feltett szándéka volt, hogy kialakítja a saját befolyási körét az SS-en belül.

1934-ben a „Leibstandarte” átvette a Berlin-Lichterfeldében található laktanyát, amelyet Dietrich segített első osztályú katonai komplexummá, a Bad Tölz-i és braunschweigi tiszti iskolák méltó társává fejleszteni. Dietrich egy közlékeny pillanatában körbevezetett egy újságírót a laktanyában.[18] Miután beléptek a főkapun a két hatalmas, heroikus német katonát ábrázoló kőszobor között, az újságírót átvezették a gyakorlótéren a négy hatalmas alvókörlet által határolt fő kiképzési területre.

A barakkokban Dietrich büszkén mutatta meg a hatalmas étkezőt, amelyben egyszerre akár 1700 ember is helyet foglalhatott, s amelyet a nácik hatalomra jutását megörökítő festmények díszítettek. Ezután következtek a tiszti szállások és egy kisebb ebédlő, a falán egy hatalmas, Adolf Hitlert ábrázoló festménnyel, illetve egy tölgyfa borítású fogadócsarnok, amelynek az egyik falát ezüstrúnákból alkotott felirat borította. Odakint sem szűkölködtek a helyben. A barakkok mellett több sportpálya, egy istálló, egy fedett uszoda, egy 200 méteres föld alatti lőtér és hatalmas, egy gépesített ezred összes járművét befogadó garázs is állt.

Az újságíró megfigyelte, milyen lelkesedés tölti el az újoncokat Dietrich megjelenésére. A százhetven centiméter magas, kopaszodó, hordómellű Dietrich szinte eltörpült az alárendeltjei mellett, ám rendelkezett a legfontosabb katonai jellemvonással: az emberei követni akarták a harcba. Emellett őszintén törődött a jólétükkel, és a katonák viszonozták ezt.

A „Leibstandarte” katonai kiképzését a hadsereg Berlinben állomásozó 9. gyalogezrede látta el. A kiképzés alapszintű volt, de helyet kapott benne az alaki kiképzés, mely elengedhetetlen volt ahhoz, hogy a „Leibstandarte” ellássa ceremoniális feladatait, többek között a Führer kíséretének és Birodalmi Kancellária díszőrségének biztosítását. A „Leibstandarte” katonái a porosz testőrség hagyományait életben tartva irigylésre méltóan híresek voltak kifogástalan megjelenésükről és kiképzésükről, amelyet gondosan meg is örökítettek a náci propagandafotók és híradók. Az alaki kiképzésre való koncentrálás azonban időt és erőforrásokat vont el a harci kiképzéstől, olyannyira, hogy a többi SS-egység rá is ragasztotta az „aszfaltkatonák” gúnynevet a „Leibstandarte”-ra.

A „Leibstandarte” általában csak legyintett az ilyen kritikákra, bár 1936-ban egy altiszt szokatlanul őszintén nyilatkozott az ezredéről: „Az emberek elboldogulnak egy karabéllyal, de nem sok minden mással. Ha egy megerősített állás ellen küldenénk őket, valószínűleg egy csapatba verődnének és lerohannák, azt remélve, hogy elég, ha sokan vannak és hangosan üvöltöznek. Egyesek soha nem gyakorolták a lövészetet és a mozgást. Szépek vagyunk és kemények, de még sok munka vár ránk.”[19]

Hausser arra irányuló próbálkozásait, hogy megrendszabályozza Dietrichet és a „Leibstandarte”-t, egyszerűen figyelmen kívül hagyták. Úgy tűnt, Himmler sem képes irányítani zabolátlan beosztottját. 1938 márciusában így panaszkodott egy levélben Dietrichnek: „A tisztjei méltóztatnak ugyan felismerni, amikor személyesen találkozunk, de ettől eltekintve a »Leibstandarte« csak a saját szabályait követi, azt csinál, amit akar, és a füle botját sem mozdítja a felülről érkező parancsokra.”[20]

Az események 1938-ban érték el csúcspontjukat, amikor a dühös Hausser azzal kezdett fenyegetőzni, hogy lemond az SS-VT felügyelői posztjáról, és gúnyosan azt javasolta Himmlernek, hogy talán Dietrichet kellene kinevezni az egész fegyveres SS parancsnokává. Ezen a ponton, a megújult nyomás hatására Dietrich végül engedett, fogcsikorgatva elfogadta Hausser felsőbbségét, és beleegyezett, hogy tisztcserét hajtsanak végre az ezrede és az SS-VT többi egysége között.

A „Leibstandarte”-hoz a legújabb taktikai módszerek oktatására küldött tisztek között volt Wilhelm Bittrich is, aki akkor századparancsnokként szolgált a „Deutschland”-ban. Bittrich, egy utazó kereskedelmi ügynök fia, közvetlenül az I. világháború kitörése előtt lépett be a birodalmi hadseregbe. 1915-ben a Kárpátokban megsebesült, és a lábadozása során áthelyezését kérte a légierőhöz, letette a pilótavizsgát és ott harcolta végig a háborút. Mivel a versailles-i békeszerződés megtiltotta Németországnak, hogy légierőt tartson fent, az 1920-as években polgári pilótaoktatóként dolgozott, miközben titokban a német katonai pilóták kiképzését felügyelte a Szovjetunióban. Amikor 1932-ben belépett az SS-be, visszatért a gyalogsághoz. Tehetséges és művelt tisztként elég lesújtó véleménnyel volt az új parancsnokáról. „Egyszer másfél órán keresztül próbáltam elmagyarázni egy helyzetet Sepp Dietrichnek egy térkép segítségével. Semmire sem jutottam. Semmit nem értett meg az egészből.”[21]

Dietrich a maga részéről utálta, hogy kívülről szólnak bele az ezrede munkájába, hiszen meggyőződése volt, hogy a fegyveres SS összes többi egysége fölött állnak. Szegény családban született, vidéken, de a Berlinben, Hitler oldalán eltöltött idő alatt meglehetősen fensőbbséges megjelenése lett, s egy alkalommal lemondóan legyintve bocsátott el maga elől egy egységet a Bajorországban toborzott „Deutschland” ezredből: „Ja, igen… a parasztzászlóalj”.[22] Ám akármilyen ellentétek feszültek is Hausser és Dietrich között, a „Leibstandarte” jól járt azzal, hogy megnövekedett a harcértéke. Később végül önálló alakulat lett és levált az SS-VT-ről, de a tehetséges tisztek cserélgetése az egységek között, hogy új lendületet adjanak a parancsnoki posztoknak, a háború során is folytatódott.

Az SS-VT átalakult a félelmetes „Das Reich” páncéloshadosztállyá, és a tapasztalt tisztjeit rendszeresen áthelyezték az újonnan létrehozott alakulatok élére. Bittrich pályafutása jól példázza a rendszer működését. A „Leibstandarte”-nél eltöltött idő után visszatért a „Deutschland” élére, majd rövid időre magának a „Das Reich” páncéloshadosztálynak a parancsnoka lett. Miután felépült a keleti fronton szerzett sebesüléseiből, 1942 májusában kinevezték az új SS-lovashadosztály, 1943 februárjában a „Hohenstaufen” páncéloshadosztály, 1944-ben pedig a II. SS-páncéloshadtest parancsnokává.

Az SS-VT-re hárult az a feladat is, hogy teljes egységeket adjon más alakulatok megerősítéséhez. 1939-ben egy tüzérségi zászlóaljat adott át a „Totenkopf” hadosztálynak, 1940 végén pedig az egész „Germania” ezred lett az a mag, amely köré az új „Wiking” hadosztályt felépítették. Így az SS-VT a Waffen-SS háború alatti bővítésének fő mozgatórugója lett, miközben megőrizte színvonalát, melyet követendő példaként állítottak a többi egység elé.

3. fejezet

AZ ÚT A HÁBORÚIG

Ezerkilencszázharmincötben Hitler nyilvánosan megszegte a versailles-i békeszerződés katonai korlátozásait azzal, hogy bevezette az általános sorkötelezettséget, harminchat hadosztálynyira növelte a hadsereget és meghirdette az általános fegyverkezés politikáját. A régi Reichswehr helyét átvette a Wehrmacht (fegyveres erők), amely magában foglalta a szárazföldi hadsereget (Heer), a haditengerészetet (Kriegsmarine) és az újonnan létrehozott légierőt (Luftwaffe). A fegyveres erők főparancsoksága (Oberkommando der Wehrmacht, OKW) örömmel fogadta a versailles-i bilincsek lehullását, ugyanakkor némi elégedetlenséggel figyelte a fegyveres SS növekedését, ami szembemenni látszott Hitler ígéretével, mely szerint a Wehrmacht lesz Németország „egyetlen fegyveres ereje”.

1934 vége felé Himmler sürgette Hitlert, engedélyezze a fegyveres SS hadosztályokká szervezését, kiegészítve azokat tüzérséggel és támogató egységekkel. A hadsereg, amely mindaddig jóindulatúan tekintett az SS-re, hevesen ellenezte a javaslatot. Hitler ekkoriban nem osztotta Himmler birodalomépítő lelkesedését az SS iránt, és nem akarva feleslegesen magára haragítani a hadsereget, kordában tartotta a Reichsführer-SS ambícióit.

1935. február 2-án Hitler egy titkos határozatban részben változtatott a korábbi álláspontján, és elvben elfogadta, hogy a fegyveres SS hadosztály méretűre bővüljön, de csak valamikor a jövőben. A határozat ugyanakkor integrálta a fegyveres SS-t a hadsereg mozgósítási terveibe. Noha háború idején a fegyveres SS a hadsereg irányítása alá tartozott volna, a határozat hivatalosan elismerte a fegyveres SS legitimitását katonai erőként azzal, hogy a hadsereg a felelős a kiképzéséért és a felszereléséért.

A hadsereg joggal látta fenyegetésnek a fegyveres SS-t. Értékes erőforrásokat kötött le – fegyvereket, felszerelést és emberi erőt –, miközben a vezérkar fejében ott motoszkált a félelem, hogy az SS-ből egykor ugyanolyan veszélyes ellenfél lehet, mint az SA, amely nyíltan hirdette azt a szándékát, hogy átvegye a hadsereg helyét. Az 1930-as években a hadsereg utóvédharcot folytatott az SS bármilyen további növekedésével szemben.

Miközben Himmler az SS bővítését szorgalmazta, Hitlernek alapvetőbb problémái voltak a tábornokaival. Miután megszilárdította hatalmát, ragaszkodott ahhoz, hogy Németország visszaállítsa az 1914 előtti határait és uralja Európa középső részét. Werner von Blomberg tábornagy, a hadügyminiszter és a törzse egyetértettek a programmal, ám aggasztotta őket az, hogy Hitler milyen gyorsan akarja elérni a célját, mivel úgy vélték, a hadsereg még nincs felkészülve egy akár egész Európára kiterjedő háborúra. Hitlert rendkívüli mértékben dühítette a hadsereg hozzáállása.

1938-ban, a Blomberg–Fritsch-ügy révén az események Hitler kezére játszottak. A megözvegyült Blomberg feleségül vett egy fiatal nőt, azonban Göring és Himmler bizonyítékokat talált arra, hogy szerepelt egy pornográf filmben és talán prostitúcióba is keveredett. A német főparancsnokság – túlfújtatott „becsület”-érzetével – a hadsereg szégyenének tartotta a leleplezést. Blomberg kénytelen volt lemondani. Elméletileg a hadsereg főparancsnokának, Werner von Fritsch tábornoknak kellett volna a helyébe lépnie, ám Himmler titkosszolgálatának a parancsnoka, Reinhard Heydrich bizonyítékokat hamisított arra, hogy Fritschnek homoszexuális kapcsolata volt. A bizonyítékokról kiderült, hogy hamisak, de Fritsch jó híre így is odalett és eltávolították a hivatalából.

Hitler megragadta az alkalmat, magára ruházta a főparancsnoki posztot, nyugállományba küldött tizenhat tábornokot és áthelyezett további negyvennégyet, akik helyére a nácik világnézetével jobban szimpatizáló főtiszteket ültetett. Himmler arra használta fel az ügyet, hogy tovább szorgalmazza a fegyveres SS kibővítését.

1938. augusztus 17-én Hitler újabb titkos határozatot adott ki, amelyben meghatározta az SS helyét a fegyveres erőkön belül, hogy minimalizálja a súrlódást a két szervezet között. Hitler hivatalosan különválasztotta az általános SS-t és a fegyveres SS-t. Az általános SS-t a náci párt politikai szervezeteként határozta meg, amelyet nem lehet felfegyverezni vagy katonai kiképzésben részesíteni. Megerősítette, hogy a fegyveres SS-t a már létező erői alkotják: az SS-VT egységei (beleértve a „Leibstandarte”-t is), az SS-Junkerschulék (tiszti iskolák) és Eicke SS-Totenkopfverbändéi, illetve a tartalékaik. Ezeknek a hadseregtől kellett katonai kiképzést és fegyvereket kapniuk.

Hitler azzal próbált jobb viszonyt teremteni az SS és a hadsereg között, hogy kölcsönös tisztcseréket javasolt. Azt is elfogadta – legalábbis egyelőre –, hogy a hadsereg nem volt hajlandó a „Totenkopf”-egységekben eltöltött időt beszámítani a Wehrmachtban letöltendő kötelező szolgálati időbe. A hadsereg készen állt eltűrni a kisebb méretű SS-VT-t katonai alakulatként, ott azonban meghúzta a vonalat, hogy bajtársakként fogadja el a koncentrációs táborok őreit. A Totenkopfverbände – amelyről a hadsereg nem vett tudomást, s így nem is vizsgálta a tevékenységét – nagyrészt észrevétlenül fejlődött a korábbi években.

A kis őrség, amelyet Eicke 1934-ben Dachauban összegyűjtött, 1935 májusára hat zászlóaljnyira nőtt: egy-egy szolgált a Németország területén lévő hat nagy koncentrációs táborban. Eicke fáradhatatlanul dolgozott azon, hogy az őrökből ütőképes félkatonai szervezetet hozzon létre. Tekintettel arra, hogy ő nem alkalmazhatta az SS-VT szigorú felvételi követelményeit, a sikere még figyelemreméltóbb. Az őrök egy hetet töltöttek szolgálatban, majd három hetet kiképzésen. A kiképzés az SS-VT-éhez képest kezdetleges volt: alaki kiképzésből, menetelésből és fegyverkezelésből állt, de elégnek bizonyult ahhoz, hogy Eicke szándéka szerint egységes, engedelmes egységgé kovácsolja össze az embereit.

A kiképzés szándékosan kemény volt és a szociáldarwinizmus náci változatát hirdette, mely szerint csak a legrátermettebbek alkalmasak a túlélésre, a szánalom és a könyörület megvetendő érzések, és csupán a könyörtelenség és a keménység számít. Azokat, akik nem tudták magukévá tenni ezt a filozófiát, kirúgták a Totenkopfverbändéből. Ugyanakkor a nihilista doktrína mellett Eicke folyamatosan a bajtársiasság erényéről prédikált. Rudolf Höss így írt a főnöke módszereiről: „Nagyon szigorúan büntetett minden hanyagságot az őrség körében. Az emberei mégis imádták »Eicke papát«, ahogy nevezték. Estéként leült közéjük a kantinban vagy a körletben. A saját nyelvükön beszélt velük, meghallgatta a gondjaikat, bajaikat, és megtanította nekik, hogy váljanak azzá, amivé ő akarta, hogy váljanak: kemény, belevaló fickókká, akik semmitől sem riadnak vissza, akármit parancsol nekik.” Höss szerint Eicke külön gondot fordított arra, hogy altisztek és tisztek nélkül is beszéljen a közkatonákkal, hogy pontosabban fel tudja mérni a hangulatukat. Később azt találta ki, hogy lezárt postaládákat helyezett el a tábor területén, amelyekhez csak neki volt kulcsa. Így mindenki „közvetlenül neki tehetett jelentést, panaszt vagy feljelentést. Minden táborban megvoltak a bizalmasai a rabok között is, akik a többiek tudta nélkül beszámoltak mindenről, amiről tudnia kellett”.[1]

Eicke gondoskodott arról, hogy az emberei átfogó, jól felépített ideológiai képzésben részesüljenek, szemben Hausser és Dietrich lagymatag erőfeszítéseivel ezen a téren. Az újoncoknak meg kellett ismerniük a náci pártot és a történetét, meg kellett érteniük a faj és a német faji felsőbbrendűség fontosságát, és ismerniük kellett Németország ellenségeit, akik Eicke szerint elsősorban a zsidók, a szabadkőművesek, a kommunisták és a keresztények voltak.[2]

Noha a fegyveres SS többi főtisztje viszonylag türelmes volt az emberei vallási meggyőződésével kapcsolatban, Eicke fanatikusan követte a hivatalos náci irányvonalat. Kitartóan gyűlölte a kereszténységet, és üldözte azokat az embereit, akik nem voltak hajlandóak megtagadni a hitüket. „Az imakönyv a nőknek meg a buziknak való”, őrjöngött. „Mi utáljuk a tömjénszagot, úgy pusztítja a német lelket, mint ahogy a zsidók a fajt.”[3]

Az SS-VT-ben a minimális szolgálati idő négy év volt, a Totenkopfverbändéban (SS-TV) viszont tizenkét év. Ám az 1930-as évek kétségbeejtő gazdasági körülményei között Eickének így is sikerült elég embert találnia. Az egyik ilyen önkéntes Gustav Doren, a „Totenkopf” hadosztály későbbi katonája volt:

A munka fárasztó volt, de jól fizetett. Ingyen kaptunk egyenruhát, ellátást és szállást, a körleteinkben meleg volt, ágyban aludhattunk, jó kályhák mellett. Oranienburgban voltunk, az egyik olyan táborban, amelyet korábban az SA működtetett. Őrként vittek oda, de akkoriban még nem volt fegyverünk, csak egy rövid gumibot. Noha a táborban laktunk, hétvégenként kimehettünk, és fél évente kaptunk egy hét eltávozást. Tizenkét évre szerződtem el, amit később ostobaságnak tartottam, de akkor épp nem volt munkám, és szakképzettség nélkül elég jó lehetőségnek tűnt.[4]

Charles W. Sydnor, a „Totenkopf” hadosztály történetének egyik kutatója szerint Eicke nagy eredménye az volt, hogy „eltávolította az emberei fejéből az SS-TV stigmáját, hogy börtönőrök lennének”. Eicke folyamatosan azt sulykolta az embereibe, hogy a táborokban „az állam legveszélyesebb politikai ellenségeit tartják fogva, és mivel a Führer kizárólag a tiszta fajú németekből álló SS-TV-re bízta a táborok őrzését és működtetését, az SS-TV még az eliten belül is elitet alkot.”[5] Himmler gratulált Eickének a munkájához.

1937-ben az egyre növekvő létszámú „Totenkopf”-egységeket átszervezték, hogy kövessék a koncentrációs táborok rendszerében bekövetkezett változásokat, nevezetesen azt, hogy kevesebb, de sokkal nagyobb tábort építettek. Az egyes zászlóaljakat három, egyenként három zászlóaljat tömörítő ezredbe (Standarte) szervezték. A Totenkopfstandarte I „Oberbayern” Dachauban (München), a Totenkopfstandarte II „Brandenburg” Sachsenhausenben (Oranienburg), a Totenkopfstandarte III pedig Buchenwaldban (Weimar) állomásozott.

A háború előestéjén, 1939 szeptemberében további új Totenkopfstandartékat hoztak létre. Az egyik funkciójuk az volt, hogy nagy embertartalékokat képezzenek a fegyveres SS egésze számára, azaz hogy a háború alatt a „Totenkopf”-egységek embereivel tudják pótolni az SS-VT veszteségeit.

1938 végére a „Totenkopf”-egységek létszáma meghaladta a 10 000 főt, az SS-VT-é (beleértve a „Leibstandarte”-t és a tiszti iskolákat is) pedig összesen 14 234 fő volt.[6] Ezek a számok nyilvánvalóan meghaladták azt, amely a fegyveres SS eredeti feladatának – a Führer és a többi náci vezető megvédése Németországban – a megvalósításához szükséges lett volna. Hitler és Himmler szándékosan homályban hagyta a fegyveres SS jövőbeli szerepét.

Az 1938. augusztus 17-i rendelet – amely az SS és a hadsereg feladatait lett volna hivatott tisztázni – közel sem fogalmazott világosan, hiszen Hitler továbbra is fenntartotta, hogy az SS-VT „egy állandó fegyveres egység, amely fölött kizárólag én rendelkezem”.[7] Noha Hitler nem fejtette ki részletesebben, hogyan „rendelkezne” az SS-VT-ről, Himmlerrel egyetértettek abban, hogy szükség van egy jól felfegyverzett erőre (az SS-VT-re és a Totenkopfstandartékra) ahhoz, hogy háború idején fenntartsák a belső rendet Németországban és a megszállt területeken is.

Az 1918-ban és 1919-ben Németországon végigsöprő társadalmi zavargások fényében Hitler nem igazán bízott a saját népében. A titkos oka a fegyveres SS létrehozására az volt, hogy az majd kellően engedelmes lesz ahhoz, hogy a honfitársai ellen forduljon, ha azt a parancsot kapja. Ennek megfelelően Hitler és Himmler egyaránt ragaszkodott ahhoz, hogy a fegyveres SS helyet kapjon a fronton a háború kitörésekor. Himmler azzal érvelt, hogy a fegyveres SS a „saját véráldozata” révén kivívja a német nép tiszteletét és fenntartja „az erkölcsi jogot arra, hogy lelője a gyávákat és a szimulánsokat a hazai fronton”.[8]

Hitlert a hadsereggel való ambivalens viszonya arra ösztönözte, hogy párhuzamos haderőként fejlessze a fegyveres SS-t. Soha nem akarta a hadsereg helyébe állítani, a náci Németország fegyveres élcsapatának képzelte el, amely inspirálja a Wehrmachtot és utat mutat neki. Ugyanakkor meg is nyugtatta egy erős és hűséges ellensúly megléte a hadsereggel a szemben arra az esetre, ha az utóbbi politikailag megbízhatatlannak bizonyulna.

Himmlernek mindig is nagyratörőbb tervei voltak a fegyveres SS-szel, bár a gondolatait csak a legbelső köreivel osztotta meg. Már a háború 1939-es kitörése előtt is érdeklődést tanúsított, hogy az SS-t kizárólag német intézmény helyett olyanná bővítse, amely túlnő az országhatárokon és összekovácsol egy páneurópai árja faji közösséget.[9]

• • •

1936. március 7-e hajnalán a „Leibstandarte” egyik százada bevonult a Rajna-vidékre egy német erő élén, amely kinyilvánította fennhatóságát a Rajnától nyugatra elterülő, korábban demilitarizált övezetben. Noha Németország ezzel a lépéssel megszegte a versailles-i és a locarnói szerződéseket, a nyugati hatalmak semmit nem tettek Hitler ellen. Ámbár akkor úgy tűnhetett, nincs igazi jelentősége, a Rajna-vidék remilitarizálása az első lépés volt Németország egyre agresszívabb külpolitikájában, amely végül 1939-ben elvezetett a háborúhoz.

Hitler következő célpontja a szülőföldje volt. Ausztria az I. világháború után önálló állam lett, Hitler a hatalomra jutása után mégis megpróbálta kierőszakolni Németország és Ausztria egyesülését (Anschluss). A hatalomátvétel 1934-ben meghiúsult, ám 1938-ra Hitler elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy kierőszakolja az egyesülést. Az osztrák nácik harsányan kampányoltak az egyesülés mellett, amelyet a lakosság egy jelentős kisebbsége is támogatott. Az osztrák kormány Hitler fenyegetőzése ellenére elutasította az egyesülést, majd 1938-ban népszavazást javasolt a kérdés végleges eldöntésére. Hitler attól tartott, hogy az osztrák szavazók többsége az Anschluss ellen szavazna, ezért úgy döntött, hogy még a népszavazás előtt megszállja Ausztriát.

1938. március 12-én Guderian altábornagy XVI. hadtestjének gépesített erői ellenállás nélkül átkeltek az osztrák határon. Köztük volt Sepp Dietrich gépesített ezrede, a „Leibstandarte SS Adolf Hitler” is. A németek legnagyobb megkönnyebbülésére nemhogy ellenállásba nem ütköztek, de a bevonuló csapatokat lelkes éljenzéssel köszöntő náciszimpatizánsok is szegélyezték az utakat. A „Leibstandarte” teherautói még tizenkettedikén beértek Linzbe – ahol Hitler az ifjúkorát töltötte –, majd két nappal később követték a XVI. hadtestet a bécsi diadalmenetre.

Az SS-VT „Deutschland” ezrede közvetlenül a hadsereg gépesített egységei után lépett Ausztria területére, és tizenkettedikén érte el Kufstein városát. Az ezred II. zászlóalja – amelyet 1934-ben Németországba menekült osztrák nácik alkottak – számára ez érzelmes hazatérés volt. A hadosztálykrónikában megörökítették, hogy az ezred „hatalmas tömeg harsány éljenzése közepette vonult be Kufsteinba” és „számos korábbi osztrák tiszt a régi, hagyományos császári egyenruhájában jelentkezett az ezredparancsnoknál, hogy felesküdjön a Német Birodalomra”.[10] Az Anschluss ellenzői távol maradtak.

Ausztria bekebelezése a náci Reichba Ostmark néven új emberi erőforrásokat nyitott meg. Azonnal felállítottak egy új SS-VT-ezredet, amely szeptemberben megkapta a „Der Führer” nevet. Georg Keppler Standartenführert nevezték ki a parancsnokává, és a „Deutschland” ezred régi osztrák zászlóalja alkotta a magját. A másik két zászlóalj tisztikarát a „Germania” ezredből és a „Leibstandarte”-ból állították ki, bár Dietrich csak vonakodva engedte át tapasztalt tisztjeit és altisztjeit az új egységnek. A helyi önkéntesekkel feltöltött „Der Führer” hamarosan elérte teljes létszámát.

Keppler, aki korábban magas rangú rendőrtiszt volt Hannoverben, ügyelt rá, hogy kihangsúlyozza az újoncainak az ezred császári osztrák előtörténetét, többek között a „Prinz Eugen”-t megtéve ezredindulónak. A „Der Führer”-t a többi SS-VT-egységgel együtt gépesített egységgé fejlesztették fel. A hadosztálykrónika szavaival: „A lovakat elvitték, az istállókat garázsokká alakították át.”[11]

Theodor Eicke szintén hasznát vette a Reich megnövekedett területének: Linz mellett, Mauthausenben újabb koncentrációs tábort létesített, és 1938 szeptemberében felállított egy új ezredet, a Totenkopfstandarte IV „Ostmark”-ot.

Miközben létrehozták ezeket az új SS-egységeket, Hitler már Csehszlovákia lerohanására készülődött. A Szudéta-vidéken élő németek (vélt és valós) sérelmeit kihasználva követelte a térség Németországhoz csatolását. 1938 októberében, a müncheni egyezmény aláírása után a cseh kormány kénytelen volt elfogadni a németek ultimátumát. Az SS-VT járművei átkeltek a hágókon a Szudéta-vidékre, a cseh hadsereg pedig harc nélkül visszavonult. 1939 márciusában egész Csehszlovákia Hitler kezébe került.

Miközben Hitler egyre arcátlanabb területi követelésekkel állt elő Közép-Európában, a fegyveres SS egy aktívabb katonai szerepet játszott a hadsereg támogatásában. Azonban a Reich belső ellenségeinek elnyomásában való részvételéről sem feledkeztek meg. 1938. november 9-én – a „Kristályéjszakán” – a német zsidók elleni támadások során legalább egy SS-VT-egység részt vett a pogromban, ahogyan azt egy Heydrichnek a bécsi SS-központba küldött távirat is tanúsítja: „A Verfügungstruppe gépesített különítményei sorra odahajtottak a zsinagógákhoz, kézigránátokat helyeztek el körülöttük, majd felgyújtották az épületeket.”[12]

Amikor Hitler 1939-ben Lengyelország felé fordította a figyelmét – visszakövetelve a versailles-i szerződésben elcsatolt területeket –, a lengyel kormány ellenállásának kőfalába ütközött. A háború elkerülhetetlennek tűnt, és a német fegyveres erők felkészültek a harcra. 1938 óta sokat fejlődtek a kapcsolatok a hadsereg és a fegyveres SS között, és most, hogy az igazi harc valós lehetőségként lebegett előttük, még szorosabb lett az együttműködés, a hadsereg fenntartások nélkül biztosította a felszerelést és a szakértelmet az SS-nek. Az SS-VT egy teljesen gépesített gyalogsági hadosztállyá fejlődött. A három gyalogsági ezreden – a „Deutschland”-on, a „Germaniá”-n és a „Der Führer”-en –, a híradó- és utászzászlóaljakon kívül további új egységeket rendeltek hozzá. A régi motorkerékpáros zászlóaljat átalakították egy új, erős felderítő zászlóaljjá, amelyet páncéltörő és légelhárító egységekkel is kiegészítettek.

A hadsereg ellenkezése a tüzérezreddel szemben meggyengült, így 1939 májusában Peter Hansen őrnagyot több más vezérkari tiszttel együtt áthelyezték az SS-hez, hogy elkezdjék megszervezni az ezredet. Három könnyű tüzérségi zászlóaljat állítottak fel, majd később egy nehéz tüzérségit is. Az új ezred állományát a „Leibstandarte”, a „Deutschland” és a „Germania” gyalogos lövész és géppuskás századaiból áthelyezett 2000 katonával töltötték fel. A szervezés rendkívül gyorsan haladt, hogy a zászlóaljak szeptemberre bevethetőek legyenek.

A „Leibstandarte”-t – amely egyre inkább elkülönült az SS-VT-től – megerősítették egy negyedik zászlóaljjal, amely készen állt, hogy teljesítse ceremoniális feladatait a Birodalmi Kancellárián és a Berghofban, Hitler alpokbeli nyaralójában. A másik három zászlóalj és a támogató századok így felszabadultak arra, hogy tisztán műveletei szerepet lássanak el.

A háború előestéjén a „Leibstandarte” és az SS-VT létszáma elérte a 18 000 főt, a Totenkopfstandarte és a többi tartalék egység létszáma pedig a 22 000 főt.[13] Ez is lenyűgöző szám, de a háború kirobbanása után még tovább növekedett. Himmler az általános SS és a rendőrség állományából töltötte fel a frontvonalban harcoló egységeket.

A legtöbb német fájdalmas veszteségként élte meg azt, hogy 1918-ban Németországtól Lengyelországhoz csatoltak bizonyos területeket – nevezetesen a „lengyel korridort”, amely elválasztotta Kelet-Poroszországot Németország többi részétől. A német főparancsnokság személyes sértésnek tekintette a békeszerződés határozatát, és feltett szándéka volt bosszút állni. Ez a háború azonban nem egy egyszerű, az 1914-es határok helyreállításáért folyó harc volt – ahogyan azt Hitler hirdette, a követelései igazolásaként –, hanem valójában faji háború Lengyelország szláv lakossága ellen. El akarták törölni a lengyel államot, el akarták pusztítani az elitjét, rabszolgasorba akarták vetni a népességét. Franz Halder, a hadsereg vezérkari főnöke a Führer nézeteit visszhangozta, amikor azt mondta a tiszttársainak, hogy „Lengyelországot nem csak le kell győzni, hanem el kell törölni a föld színéről, amilyen gyorsan csak lehet.”[14]

Lengyelország megtámadása új lehetőségeket nyitott meg az SS minden részének, és Himmlernek feltett szándéka volt megragadni ezeket. A „Leibstandarte” és az SS-VT a támadó erő élén, a hadsereg mellett vonult harcba, a „Totenkopf”-egységek pedig hátul, a vonalak mögötti rendfenntartásban játszottak szerepet, Heydrich titkosszolgálatának és a Gestapónak, illetve az Einsatzgruppék (bevetési csoportok) egyéb rendőri egységeinek a támogatásával.

1939 nyarán Heydrich és a tisztjei kötelességtudóan összeállítottak egy körözési listát (Sonderfahndungsliste), amelyen 61 000 lengyel állampolgár neve szerepelt – Németország ismert vagy feltételezett ellenségei, katonatisztek, katolikus papok, értelmiségiek, arisztokraták és az államszervezet más vezetői. Lengyelország nagy létszámú zsidó lakossága szintén célponttá vált. A listán szereplő személyeket vagy letartóztatták, vagy megölték.

Lengyelország lerohanásának igazolására augusztus 31-én, közvetlenül Hitler támadási parancsa előtt egy sor „provokációt” szerveztek a határon. Gleiwitzben lengyel egyenruhás ügynökök „elfoglaltak” egy német rádióadót, és – erős lengyel akcentussal – bejelentették, hogy megtámadták Németországot. Máshol hat, szintén lengyel egyenruhába öltöztetett holttestet helyeztek el egy határátkelőnél – az áldozatokat Eicke biztosította készségesen a sachsenhauseni koncentrációs táborból. Megrendezett támadást indítottak egy határ menti erdészeti állomás ellen, amely során bőségesen locsoltak szét marhavért. Hitler ezután bejelentette a világnak, hogy Németország veszélybe került, és nem maradt más lehetősége, mint fegyverrel megvédenie magát a lengyel agresszióval szemben.

JEGYZETEK

A Bibliográfiában szereplő művek teljes publikációs adatait nem tüntettük fel.

RÖVIDÍTÉSEK

IMT: International Military Tribunal (Nürnberg) (A nürnbergi nemzetközi katonai törvényszék jegyzőkönyvei)

IWM: Imperial War Museum (Birodalmi Hadtörténetei Múzeum)

NA: National Archives, Egyesült Királyság (Országos Levéltár, Egyesült Királyság)

NARA: National Archives and Records Administration, Amerikai Egyesült Államok (Országos Levéltár, Amerikai Egyesült Államok)

BEVEZETÉS

[1] Himmler háború utáni, Európára vonatkozó tervei illetően lásd: Wegner: Waffen-SS, 126–128. o., 332–336. o., 343–350. o.; illetve Wegner: „My Honour Is Loyalty”, 228–231. o.

[2] Wegner: Waffen-SS, 355. o.

[3] A jelenségről részletesebben lásd: Smelser és Davies: Myth of the Eastern Front.

[4] Lásd például Bartov: Hitler’s Army; Neitzel és Welzer: Soldaten; és Wolfram Wette: The Wehrmacht: History, Myth, Reality (Harvard UP, 2006).

[5] A Waffen-SS és a háború utáni „történelemért vívott csatájának” további részleteiért lásd: 31. fejezet.

[6] Pontolillo: Murderous Elite; Goldsworthy: Valhalla’s Warriors.

1. FEJEZET: AZ ALAPKÖVEK

[1] Lásd: Longerich: Heinrich Himmler; Padfield: Himmler Reichsführer-SS; és Höhne: Order of the Death’s Head, 29–50. o.

[2] Longerich: Heinrich Himmler, 115. o.

[3] Uo., 743. o.

[4] Messenger: Hitler’s Gladiator, 19. o.

[5] Höhne: Order of the Death’s Head, 55. o.

[6] Lumsden: Himmler’s Black Order, 142–146. o

[7] NA, WO 205/1021, Dietrich/1.

[8] Nikolaus Wachsmann, KL: A History of the Nazi Concentration Camps (London: Little, Brown, 2015), 54. o.

[9] Hoess: Commandant of Auschwitz, 235. o., 236. o.

[10] Krausnick és Broszat: Anatomy of the SS State, 178. o.

[11] Az SS-nek a Hosszú kések éjszakájában vállalt szerepét illetően lásd: Höhne: Order of the Death’s Head, 93–131. o.

[12] Sydnor: Soldiers of Destruction, 17. o.

[13] Stein: Waffen SS, 7. o.

2. FEJEZET: EGY ELITEGYSÉG LÉTREHOZÁSA

[1] Hausser: Soldaten wie andere auch, 45. o.

[2] Wegner: Waffen-SS, 20. o.

[3] Lásd például Bartmann: Für Volk und Führer, 10. o.

[4] Wegner: Waffen-SS, 134. o.

[5] Stein: Waffen-SS, 13. o.

[6] Bad Tölzről részletesebben lásd Hatheway: In Perfect Formation.

[7] Williamson: Loyalty Is My Honour, 34. o.

[8] Uo., 35–36. o.

[9] Uo., 36. o.

[10] Völkner: Many Rivers I Crossed, 12. o.

[11] Höhne: Order of the Death’s Head, 446. o.

[12] Hausser: Soldaten wie andere auch.

[13] Messenger: Hitler’s Gladiator, 66. o.

[14] Williamson: Loyalty Is My Honour, 46. o.

[15] Uo., 47. o.

[16] Walther, a szerző interjúja.

[17] M. William: SS Elite, 241. o.

[18] Weingartner: Leibstandarte SS Adolf Hitler, 17–18. o.

[19] Lucas és Cooper: Hitler’s Elite, 27. o.

[20] Padfield: Himmler Reichsführer-SS, 388. o.

[21] Höhne: Order of the Dead’s Head, 439. o.

[22] Messenger: Hitler’s Gladiator, 66. o.

3. FEJEZET: AZ ÚT A HÁBORÚIG

[1] Hoess: Commandant of Auschwitz, 236. o., 238. o.

[2] Lásd Sydnor: Soldiers of Destruction, 28. o.

[3] Uo., 29. o., jegyzet.

[4] Blanford: Hitler’s Second Army, 19. o.

[5] Sydnor: Soldiers of Destruction, 26. o.

[6] Wegner: Waffen-SS, 6.1. táblázat, 95. o.

[7] Hitler: 467-PS nürnbergi dokumentum, in Weale: The SS, 221. o.

[8] Stein: Waffen SS,16. o.

[9] Lásd Wegner: Waffen-SS, 128–129. o., 340–343. o.; és Hale: Hitler’s Foreign Executioners, 20. o., 198. o., 358. o.

[10] Weidinger: Das Reich, 1: 40.

[11] Uo., 41. o.

[12] Höhne: Order of the Death’s Head, 451. o.

[13] Longerich: Heinrich Himmler, 249. o.

[14] Rossino: Hitler Strikes Poland, 7. o.