Kai Aareleid

Kártyavárak

Fordította: Segesdi Móni

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-70-8

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kai Aareleid: Linnade põletamine /Kirjastus Varrak, Tallinn, 2017/

Copyright

© Kai Aareleid, 2024

Hungarian translation © Segesdi Móni, 2024

Published by agreement with Skriptoorium

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás az Eesti Kultuurkapital támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Nem lehet, nem szabad egyetlen titkot sem

örökké, mindenki elől rejtegetni; egyszer az életben,

egyszer a léte során a titoknak

hallgatóra kell lelnie.

– Javier Marías: Oxfordi regény

ANTE SCRIPTUM

PARADOXON

– Az ante scriptum mint a post scriptum ellentéte paradoxont rejt magában: ahhoz, hogy a leírtakat valami megelőzhesse, hogy a leírtak elé valamit be lehessen toldani, a szövegnek, amely elé írni szándékoznánk, már léteznie kell, mégpedig írott formában, ennélfogva az ante scriptum lényegét tekintve többé nem ante, hanem post scriptum… Figyeltek rám? Egyáltalán, tisztában vagytok a latin nyelv alapjaival?

Csend.

– Paradoxon! Paradoxon!

– E. V. irodalomtanár a diákjainak, Tartu, 1962 ősze

EZ A TÖRTÉNET

2013

Ez a történet valahol a tudatom határán dereng, szinte meg is érinthetem. Emlékezetem hűs zugaiban pislákol derűsebb napok, mosolyok, néhány hang elmosódó visszhangjaként. Olyan, akár a fényképalbumomban fakuló fekete-fehér képek, sarkukon megfáradt ragasztóval, amelyek az albumot kinyitva kihullanak, mint ébredező pillangók. Kérészéletű a röptük, és nem könnyű visszaillesztenem őket, mert a jelentésük az idők során elhomályosult, elszállt, mint a por.

Megígértem, hogy végül mindent elmesélek neked. Most, hogy véletlenül ráakadtál a dobozra, melyen nagyapád neve áll, és hozzám jöttél a kérdéseiddel. Tudom, hogy véletlenül nyitottad ki azt a dobozt. Nem kell mentegetőznöd. Természetes emberi kíváncsiság.

Elvégre én adtam a kezedbe a kulcsot, amikor megkértelek nyáron, hogy hozz el tőlem néhány könyvet a polcról. Meglehet, lényemnek egy része vágyta, hogy így történjen, még ha ez nem is tudatosult bennem. Vágyta, hogy megtaláld, kinyisd, kérdezz. Hogy békére leljen ez a szív, és a múlt városai végre porig égjenek.

Egyvalamiben azért tévedsz: semmit sem titkoltam előled. Egyszerűen csak nem sikerült beszélnem róla.

Ma végre kinyitottam a fekete bőrfedelű noteszt, amit valaha tőled kaptam. Jól jön most. Pontosan tudtad, milyet válasszál. Tudtad, hogy apró négyzetrácsos kell, mert a rács megtámaszt, és szép lassan araszolhatok rajta előre, mint egy kúszónövény. Bíborszín könyvjelzője van a notesznek, és széles gumiszalag fogja össze a lapjait, oly biztonságosan és oly csalókán.

A kezdetektől kell elindulni. De mi a kezdet?

Sok kezdet van.

REGGEL

1998

Reggel, az után a nap után, amikor bementem a vidéki házunk érintetlen, vékony hóréteggel borított udvarára, elfordítottam a belépő, az előszoba és végül a konyha ajtajának a zárját, minden a megszokott volt, a zár kissé szorult – mint máskor is; arcomba csapott a pozdorja lemez és az öreg parasztház szaga, az egerek és a platnin száradni hagyott sáros hagyma szaga – mint máskor is; kitapogattam a kapcsolót, odabent homály ült, vastag téli függöny az ablakokon, szememben még a hó fehérsége. A tudat, hogy a következő egy órában gyorsan be kell gyújtani, kihozni az ágyneműt a konyhába, a tűzhely közelébe, valami harapnivaló után nézni – mint máskor is. De amikor a légypiszkos villanykörtében végül fény gyúlt, semmi sem úgy volt, mint máskor.

Miután a helyi rendőr távozott, a nyomrögzítő meg nem is jött, mert a fővárosban volt továbbképzésen; miután a listák elkészültek és mindent felidéztem és minden gyanút alaposan átgondoltam, a törmeléket összesöpörtem, a feltúrt szekrényekből, komódból és tálalószekrényből kihajított ruhákat és edényeket nagy szatyrokba és ládákba halmoztam a sarokban, a néhány megmaradt hokedliből asztalt és széket eszkábáltam a konyhába, lobogott a tűz, és valahogyan eltelt az éjszaka – az ez utáni reggel.

A szem emlékező szivárványhártyája ürességet lát ott, ahol lennie kellene egy...

A szivárványhártya emlékszik arra, amire én magam nem figyeltem fel egyből.

Bűntudat. Egész este a ki tudja honnan a házba került dohos szekrényeket meg a régi étkezőasztalt sirattam, amelyeket a férjem a szülei halála után az erősebb jogán magához vett – egész este olyan tárgyakat sirattam, amikhez a megszokáson kívül semmi nem kötött, és nem vettem észre, hogy hiányzik az egyetlen dolog, ami csak az enyém volt, és amelynek annak idején nagy gonddal kerestem a helyét a szoba falán.

Ott, ahol a kép volt, most egy folt sötétlett a színehagyott, mintás tapétán, és az ágyból az ürességgel néztem farkasszemet, eltűnt a rozettás férfi pillantása, amely oly sokáig vigyázott rám a festményről, és mindent látott, mindenféle napokat.

Eltűnt…

Nem pusztán egy portré volt. Hanem az apám.

Behunyom a szemem.

A tapéta sötét foltjából alagút nyílik egy harminchat évvel korábbi, ólomnyirkos novemberbe.

PADLÓSÚROLÓ ÜNNEP

1962

Tiina begyújtott a nappaliban a kályhába. Pattognak a fahasábok, de nem enyhül ez az érzés. Valami végtelenül idegen magába bugyolálta őt, és most az dönt helyette. Mindenütt tisztára kell súrolnia a padlót. Nincs mese, egyszerűen muszáj.

A kamrába megy, és fogja a vödröt. A konyhában teleereszti vízzel. Lenyomja az aljára a felmosórongyot, és figyeli a felszínre bukó apró buborékokat, ahogy a száraz anyag megszívja magát vízzel. A szürke vödörben kékesnek és puffadtnak látszanak az ujjai a víz alatt. Becipeli a vödröt a szobájába, és kicsavarja a rongyot. Négykézlábra ereszkedve nekilát felsúrolni a padlót. Lassan és alaposan, közben próbál nem gondolni semmire. Kint hideg, nyirkos, alkonyuló novemberi délután.

Hűvös a szoba. Dörgöl és kicsavar, dörgöl, kicsavar. Kivörösödött a keze a hideg víztől, de egy idő után kimelegszik.

Apa már két napja nem járt otthon. Tegnap megint beállított apa munkahelyéről az a nő, aki a kollektíva képviselőjének mondta magát. Anya feszült volt. Reggel munkába menet hosszan és indulatosan kefélte a haját, és túl vastagon rúzsozta ki a száját. Ő sem jött még meg.

Tiina egy pillanatra félbehagyja a súrolást, hogy letörölje a homlokáról a verejtéket. Valaki kopogtat az ablakon.

A felső emeleten lakó Osvald bácsi áll odakint az ablak előtt, mint egy kísértet. Csak áll és vár.

Tiina fölegyenesedik, a frissen mosott padlón át az ablakhoz megy, kinyitja.

Osvald arca nedves, de nem esőtől, mert az eső nem esik.

– Drága gyermekem… – a zokogástól elcsuklik a hangja.

– Mi az, Osvald bácsi? Mi történt?

– Ó, istenem, istenem…

– Mi a baj, miért sírsz?

– Jaj, szegény gyermekem… Te még nem is tudod…

– Mit, Osvald bácsi?

– Még nem tudod…

– Mit nem tudok?

De Osvald bácsi válasz helyett a szájára tapasztja a kezét, sarkon fordul és elmegy. Magyarázat nélkül.

Szegény gyerek. Te még nem is tudod.

Csend van a házban. A kályhában pattognak a fahasábok.

Tiina visszamegy a vödörhöz, négykézlábra ereszkedik, kicsavarja a rongyot, és folytatja a felmosást. Csak súrolja és súrolja a padlót. Lassan, komótosan. Minden borzongató balsejtelmét beleönti ebbe a gépies mozgásba. Minden tudatlanságát, minden tudását. Nem tudja és mégis tudja, mintha minden már jóval azelőtt befejeződött volna, hogy ténylegesen a végéhez ért.

I

EGY SZÍV

1941–1952

A FELPERZSELT FÖLD ELŐTT

1941

Anya és apa öt évvel Tiina születése előtt találkoztak először. Mondhatni, Valdek Karm hozta őket össze, akivel anya, Liisi egy héttel korábban szerény világi szertartás keretében egybekelt. Valdek Karm azonban nem volt ott, hogy bemutassa őket egymásnak: ő azon a reggelen önkéntesként bevonult. Liisi egyedül baktatott az úton, ázottan, mint egy macska. Húszéves volt. Peeter harmincnyolc, és csillogó fekete Opelt vezetett. Semmi közös nem volt bennük. Találkozásuk semmit sem jelentett. Ám megtörtént, és Tiina számára ez volt az első szeme annak a láncnak, amelynek jóval később ő is a részévé vált.

Hitvány egy nap ez is, gondolja a templomszolga, Kustas. Az ördög vigye el, hogy ezek a fiatalok is ippeg hétfő reggel akarnak összeállni. De nem úszhatja meg, megígérte Villem pásztor úrnak.

Kustas felkászálódik a priccséről.

Nem egy jó nap ez, sehogy se. A bal térde, amelyiket még gyerekkorában jól odavert a padláslétráról lezuhanva, tompa fájdalommal ad hírt magáról. Kisántikál a lépcsőre, és látja, hogy szemerkél az eső. A rosseb megette.

Valamivel később Kustas a hűs nyári reggelben a kápolna felé botorkál. Ha van valami a világon, amit ki nem állhat, az a pazarlás.

Herdálás, úgy ám. Bolond lenne lenyesni a frissen nyílt virágokat a kurta esketéshez, gondolja Kustas, pláne, hogy a menyasszonyt meg a vőlegényt leszámítva senki se lesz. Megteszi az is, ha valamelyik templomkerti sírról kölcsönbe vesz egy bokréta tegnapi virágot, oszt beviszi az oltárra, vázába. Meg tán egy kisebb koszorút, azt odarakná az ajtó fölé a kampóra, örvendhetnek majd a fiatalok, hogy kintrül is meg van szépítve a kápolna. Oszt déltájban vagy estefelé visszavinné, a virágnak még a vizét is kicserélné. Senkinek nem lenne belülle baja, nem kéne letépni a virágot, még naphosszat elnézegethetné az ágyásban.

Ami Kustast illeti, ő nem hívő ember. Legalábbis abban a szakállas atyafiban nem hisz, akiről Villem prédikálni szokott. A Bibliát persze ismeri, de Villem helyében ő sokkal vidámabb históriákat kerítene elő erről a Jézus gyerekről.

De mindegy is, én nem fogok itten senkivel se leállni vitázni – a hit dolgaiban az ember inkább tartsa a lepénylesőjét, mindenki higgye és prédikálja azt, amit akar, úgy van a legkevesebb civódás.

Kustas elvesz egy szép, tarka nyári virágcsokrot Laane Emilia sírjáról, felcsippent néhány lehullott gallyat a frissen gereblyézett földről, és a közelben, az egy hete elhantolt August sírján alkalmas fenyőkoszorút is talál. Szerzeményeivel a kápolna oldalsó bejáratához ballag. A kulcs a kő alatt, hol máshol.

A kápolna elé cipeli a padot, és lihegve felmászik rá. Magas az ajtó, és Kustasnak rendesen erőlködnie kell, hogy a felette lévő kampóra akaszthassa a koszorút. Kicsit ferdén áll, de ki veszi azt észre. Majd az oldalajtón bemegy a kápolnába, és a hátsó helyiségben jókorát kortyol az úrvacsoraborból.

– Egésség – motyogja, kabátujjával megtörölve a száját. – Nna akkor.

Hirtelen mintha valami zaj ütné meg a fülét. Dörgés vagy morajlás. Az biztos, hogy nem zivatar, amilyen szottyos az ég. Talán csak elbóbiskolt egy kicsit.

De ekkor már tisztán ki tudja venni az egyre közelebb kúszó robajt. Az útról jön, az erdő felől. Kustas félig nyitott szájjal hallgatózik.

Autó. És egybül egy böhöm teherautó. Valahun a közelben áll meg. Jeges borzongás szalad át a szívén. Ilyenkor nincs mit gondukodni.

Szempillantás alatt felpattan, szaporán felmászik a szószékre, és lekuporodik. Kis idő múlva hallja is a lépteket az ösvényen, súlyos csizmák zuhannak a ritkásan lefektetett kőlapokra. Kustas megkönnyebbüléssel nyugtázza, hogy a jövevény alighanem egyedül van. A férfi megáll a kápolna ajtajában, és fülel. Kustas parányi résen át lesi.

Katonamundér. Ruszki, a nyavalyás. Na, ide is ért.

– Hé, van itt valaki? – rikkantja a jövevény, visszhangzik tőle a kápolna.

Ekkor Kustas felismeri a fiatalembert.

A vőlegény. Ez a mai vőlegény.

Felegyenesedik a szószéken.

– Jó napot, jó napot! Oszt a menyasszony hun van? – kérdi a lépcsőn lebotorkálva.

CSUROMVIZES MENYASSZONY

1941

Peeter kölcsönvette a barátja, Anton kocsiját és elment az anyjához Abjába. Fájt a szíve, habár előre tudta, hogyan zajlik majd a látogatás, és milyen érzéseket kelt benne.

Miként segíthetnél a másiknak túljutni a megrázkódtatáson, ha tehetetlennek érzed magad, ha semmi sem nyújthat vigaszt, és semmi sem teheti meg nem történtté a dolgokat? Viszel neki valami finomat, elvégzed, amire megkér, hagyod, hogy kiöntse a lelkét, és végül sírva fakadjon – mit vétettek azok a kicsi gyerekek, hogy azokat is elvitték, ezt hajtogatta minden alkalommal, és újra meg újra a szomszéd családra terelte a szót. Szörnyű, persze. De mit is mondhatnál erre? Nincs mit mondani. Meghallgatod, megsimogatod a fejét, és úgy jössz el, hogy semmivel sem lettél bölcsebb. Sem hasznosabb. És sajog tovább a szíved.

A visszaúton már valamivel jobb a kedve, oldódik a gombóc a torkában. Megnyugtatja az esőcseppek ritmusa.

Ha esik, nem kell Luuléval felkapaszkodnia a várdombra, helyette kocsikázhatnak, cseveghetnek, aztán majd ahogy alakul...

Gondolatai vissza-visszatérnek a tegnap estéhez, melyet a cimboráival töltött a Juhan üzlete fölötti vendéglakásban, akárcsak hajdanán. Viljandi még mindig az ő városa, Tartuban nem lelt ilyen jó barátokra. Talán csak egyre. Két év alatt egyetlen barát. Lehet abban valami, hogy a szoros kötelékek jórészt fiatalkorban alakulnak ki. Anton, Jaan, Karl, Juhan – megbonthatatlan barátságuk, a „Klubjuk”, az egymásért való kiállás.

És Tartuban egyetlen Luuléhoz fogható nő sem akadt az útjába.

Hogy egész pontosak legyünk, tegnap este kártyajátékban nyerte ezt a kocsit. Amikor az adósságok összeírására került sor, azt kérte Antontól, hogy inkább adja kölcsön néhány napra az autóját, arra nagyobb szüksége lenne. És Maripuu beleegyezett, tudta, hogy Peeter aggódik az édesanyjáért, de ugyanolyan jól tudta azt is, kit akar Peeter kocsikáztatni fiúi kötelességeinek teljesítése után. Luulét, még szép.

Az eső most már zuhog, Peeter elindítja az ablaktörlőt. Távolabb az út szélén mintha valami fehér villanna. Minél közelebb ér, annál tisztábban kirajzolódik: egy ember áll az út szélén. Egy nő, fehér ruhás nő. Vagy nem is áll. Lépked.

– Az istenit, ennek elment az esze?

Peeter lassít, és már látja, hogy egy fiatal lány, fehér ruhában, csuromvizesen. Megállítja az autót, mire a lány is megmerevedik. Peeter áthajol az ülésen, kinyitja a padka felőli ajtót. A másik csak áll, lesütött szemmel. Hajából csöpög a víz. Peeter több mindenre felfigyel: menyasszonyi ruhában van; a ruha viseltes; láthatóan túl nagy rá. Valamit görcsösen a mellkasához szorít. Valamit, amit a fátyolba bugyolált. Össze-összekoccannak a fogai.

– Szálljon be, elviszem! – kiáltja Peeter. A lány nem moccan. Bever az ülésre az eső. Kellett nekem hőst játszani – gondolja Peeter. Ki tudja, lehet, hogy süket ez a lány, vagy talán vak.

A lány felemeli a tekintetét, és kisírt szemével Peeterre néz, de még ekkor sem szólal meg.

– Üljön be!

A lányt mintha odaszögezték volna. Peeter felsóhajt.

– Bolond egy nőszemély. – Kiszáll, megkerüli az autót. Óvatosan vállon ragadja a lányt, és az ajtóhoz vezeti.

– Most szépen beül, és elviszem, ahová szeretné, rendben?

A lány bólint, és végre beszáll. Peeter becsapja utána az ajtót, beül a volán mögé, és lesöpri a válláról az esőcseppeket. Nedves lett a zakója. Sebaj. Nagy gonddal választott szövet, nem gyűrődik, gyorsan szárad. Szárazra dörgöli a kezét.

– Hová megyünk? – kérdi, amikor az autó újra elindul.

A lány nem felel.

– Hová vigyem? Történt valami?

A lány csak ül a magához szorított batyuval, és az útra mered.

– Különös az öltözéke.

Semmi.

– Mintha menyasszonyi ruha lenne.

– Elment a háborúba – szakad ki hirtelen a lányból.

– Ki ment el?

– Valdek.

Valdek. Világos.

– És ki az a Valdek? – kérdi türelmesen Peeter.

– Valdek. – A lány egy pillanatra elhallgat, majd egy levegővel kizúdul belőle az egész történet. – Ma lett volna a templomi esketés, csak mi ketten, titokban, habár már a felesége vagyok, múlt héten jártunk a hivatalban, de én annyira szerettem volna egyházi szertartást, hogy végül beleegyezett: csak mi ketten, egy kicsike kápolnában, a városon kívül, nem akarta, hogy az elvtársai tudomást szerezzenek róla, nem lett volna helyes, és nem tudott megvárni, pedig annyira akart, csak hát elfogyott az idő, mennie kellett, mentek mindannyian, ő és az elvtársai, önként. Ezt hagyta ott nekem a kápolnánál.

A lány kibontja a fátylat. Egy fekete fedelű notesz bukkan elő.

Peeter az órájára pillant.

– Hová vigyem magát? – kérdi.

– A versei. A saját kezével írt versei.

– Hová kell mennie?

– Nem tudom – feleli a lány.

Peeter érzi, hogy fogytán a türelme.

– Merre tartott, amikor felvettem?

– Hová vezet ez az út?

Szent egek, gondolja Peeter, a leányzó tényleg meg van zavarodva.

– Ez az út? Hát Viljandiba.

– Akkor Viljandiba – rebegi a lány.

Peeter felsóhajt. Suhan mellettük a táj.

Hirtelen a fékre lép, az autó megáll.

– Idehallgasson, ifjú hölgy. Hosszú még az út, és kegyed csuromvizes. Vesse le a ruháját.

A lány rémülten néz rá. Peeter hátranyúl, felkapja a mögötte lévő ülésről a felöltőjét.

– Bújjon ki a vizes ruhájából, és vegye fel ezt. Elfordulok – és odanyújtja a lánynak a kabátot. Az elveszi, Peeterre sandít, és tétován nekiáll kigombolni a ruháját. Peeter az ablakon vékony erekben lecsorgó vizet figyeli, meg a lány tükröződését az üvegen. A belső zsebéből előhalászik egy tenyérbe simuló laposüveget, és alaposan meghúzza.

Amikor a lány elkészül, Peeter a fejét el sem fordítva feléje nyújtja az italt.

– Uhh – kiált fel a lány, miután kortyolt belőle. Fojtogató köhögés tör rá.

– Ugyan már. Vodka meg gyógyfüvek. Nagyon hasznos – mosolyog Peeter.

– Uhh.

– Az égető érzés elmúlik, viszont jól átmelegszik tőle.

Az út hátralevő részében hallgatnak. A városba érve Peeter megállítja az autót a Vabadusa téren. Már nem zuhog annyira.

– Itt kitenném, ha megfelel.

– Iiiigen, persze. Csak azt nem tudom, ezzel mi legyen… – A lány idegesen végigsimít a kabáton.

– Hagyja csak – feleli Peeter.

– Dehogyis, egy ilyen drága holmi… Elkérném a címét, visszaküldeném, vagy…

– Jól van, legyen úgy. – Töltőtollat éppen talál a zsebében, de semmi olyasmit, amire írhatna.

A lány odanyújtja a tenyerét.

– Írja fel ide.

– Tréfál?

– Írja csak, írja.

Peeter engedelmeskedik.

– Na és hogy hívják magát? – kérdi.

– Liisi.

– Hát akkor, Liisi…

– Igen. Nagyon köszönöm.

– Igazán nincs mit. Ezt itt hagyja nekem zálogba?

Felmutatja Liisinek a ruhát, amit az útközben gondosan összehajtogatott. A lány arcán rémület.

Különös teremtés, mindentől fél, gondolja Peeter.

– Vicceltem. Vigye csak magával.

Liisi fogja a ruhát, becsapja maga után az autó ajtaját, és elindul, át a bank épülete előtti téren. Peeter kis ideig a visszapillantó tükréből követi a távolodó lányt.

Szóval Valdek háborúzni ment, gondolja. De vajon ezzel megóvja az ő Liisijét?

A szabadságharc emlékművének maradványait szemléli a tér szélén. Eltelt egy hét, és semmit sem takarítottak el. Csak a szoboralakok darabjait hányták a várárokba. Mire jók az ilyen háborúk?

Elhessegeti a gondolatait, és elindul az autóval. Egyenesen végig a Kauba utcán, majd befordul a Lossi utcára, és megáll egy emeletes faház előtt.

Megnyomja a dudát, mire csaknem egyből kilép a kapun egy karcsú, sötét hajú nő. Beszáll Peeter mellé az autóba.

– Nedves az ülés – állapítja meg Luule, és arcon csókolja Peetert.

– Persze, hiszen esett az eső – feleli a másik.

– Mi ez? – kérdi a nő, és felveszi a padlóról a fekete noteszt.

– Valdek Karm. Versek – olvassa Luule. – Ki az a Valdek Karm? Barátod?

Peeter megrázza a fejét.

– Egy vidéki fiú.

Luule végigpergeti ápolt ujjai között a notesz lapjait, itt-ott megáll és beleolvas.

– Ó.

– Mi az?

– Nem is tudom. – Luule suttogva olvas, bólogat a szavak ritmusára. – A rímek egész ügyesek, de amiről ír… Áldozatok, halál, felperzselt föld, lángoló vidék, lángoló szív… Komor versek, mint valami prófécia. Kemény fiú ez a Karm.

Peeter az utat nézi, nem felel.

Luule becsukja a noteszt.

– Milyen volt anyádnál? – kérdi. – Hogy van…?

Peeter megvonja a vállát. Luule odanyúl, és megsimogatja Peeter kormányon nyugvó kezét.

1. SZÁMÚ RAKTÁR

1945

Peeter a raktárvezetői irodában ül, és birodalmát szemléli a belső ablakon át. Tartu Megyei Fogyasztói Szövetkezet, 1. számú iparcikkraktár. Tisztán emlékszik, mi volt itt a háború előtt. Először is, tekercsekben méteráru, aztán edényekkel teli ládák, csomagolópapírba burkolt fazekak és serpenyők, a hátsó traktusban kerékpárok, végül pedig motorbiciklik. És azelőtt a viljandi raktárban ugyanígy, mert a raktárak mind egyformák belülről. Akkor is egyformák voltak, és most is. Kell némi idő, hogy ezek a polcok újra megteljenek. Peeter felsóhajt. Megpillantja Ellit, amint közeledik a raktáron át, nyomában az új lánnyal.

Simán lehetne Elli lánya, gondolja. Kár, hogy Ellinek se férje, se gyereke. Biztosan jó anya lenne. Hamarosan már késő lesz, majdnem egyidős velem. Vagyis ugyanúgy lehetne akár az én gyerekem is... Ez azért meglehetősen bizarr gondolat.

Még különösebb, hogy Peeternek egy pillanatra valahogy ismerősnek tűnik a lány. Vajon kire emlékezteti?

Elli kopogtat, majd kinyitja az ajtót, és maga elé engedi a lányt.

– Menjen csak, menjen, ne féljen – mondja, és bátorítóan rámosolyog. – Megjött az új lány, Unger elvtárs.

Peeter félreteszi az abakuszt, és feláll.

– Nagyszerű! Üdvözlöm! – ahogy most a lányra néz, egyből eszébe jut.

– Üljön csak le – mondja neki, és magában azt mérlegeli, milyen hangnemet üssön meg.

A lány bizonytalanul helyet foglal a fal melletti széken, a kézitáskája fülét gyűrögeti. Peeter éles szeme kiszúrja, hogy egy helyen meg van stoppolva a barna harisnya. Egész tisztességesen. A papírok közt lapozgat, és az jár a fejében, hogy vajon a lány is felismerte-e őt.

– Kiválóak az ajánlólevelei – szólal meg végül. – Ön Asztrahánban volt… Aztán kereskedelmi iskolában könyvelést tanult… Hol is?

– Jaroszlavlban… Unger elvtárs.

– Jaroszlavlban… Érdekes… Egyáltalán, hogy került Oroszországba?

– A… Szovjetunió hátországába küldtek, mivel… egy vöröskatona családtagja voltam.

– Értem. Ha jól sejtem, nem egy közönséges és nem éppen jelentéktelen katonáé?

– Igen, Unger elvtárs. Nem, Unger elvtárs.

Peeter a lány arckifejezése láttán elneveti magát.

– De miért vág ilyen rémült képet? Nem vagyok én olyan félelmetes. Vagy igen?

A lány az ajkába harap.

– Akkor az orosszal aligha lesz gondja… Mennyi ideig volt ott?

– Hol?

– Mennyi ideig volt távol Észtországtól?

– Négy telet.

– Ilyen fiatal létére elég sok mindent megélt már… Elli, te mit gondolsz? – fordul a szürke köpenyes asszonyhoz, aki mindvégig az ajtóban állt, és figyelemmel kísérte a beszélgetést.

– Azt gondolom, hogy… – Elli pillantása fel-alá vándorol kettejük között. – Azt gondolom, hogy jobb dolgozót keresve se találna, Unger elvtárs – jelenti ki, és bátorítóan a lányra mosolyog.

– Elli véleményében mindig érdemes megbízni. Ritkán mond bármit is. De ha igen, akkor azt őszintén és köntörfalazás nélkül.

Peeter egy pillanatig a golyóstollát babrálja, majd a lány szemébe néz, mire az szégyenkezve lesüti a tekintetét. – Hát akkor, üdvözlöm minálunk… Elisabeth… így hívják, ugye?

– Elisabeth, igen. Vagy Liisi.

– Egyszóval, üdvözlöm az első számú raktár dolgozóinak serény kollektívájában, Liisi!

A lány megilletődötten ragadja meg Peeter hivatalos gratulációhoz kinyújtott kezét.

– Köszönöm, Unger elvtárs! Köszönöm!

– Elli megmutatja magának az új munkahelyét. Esetleg Voldemart is idehívhatnád, Elli. Ő lesz a közvetlen főnöke, Liisi.

Elli nesztelen léptekkel távozik, Peeter és Liisi egy pillanatig feszengve állnak egymással szemben.

– Meg sem ismertem magát elsőre, még soványabb lett – mondja Peeter halkan.

Az iroda másik ablakából, amely a Lembitu utcára néz, rálátni a vasútra. Peeter tekintetét megakasztja a gabonasiló. Mintha még mindig ferde lenne egy mákszemnyit. Minden egy mákszemnyit ferde. Hosszú, kemény őszük volt, és az új esztendő még nem tűnt fel a láthatáron. Az évszám változása meghozná a tavaszt, az lenne a béke első igazi tavasza. De egyelőre még a tél sem érkezik, sehogy se akar véget érni a november. A város szürke és romokban áll, Peeter hasonlóan érzi magát, akaratlanul nyel egyet.

Elnézi ezt a lányt, milyen törékenynek látszik, de mindennek dacára életben van, és egyenes háttal áll előtte. Peeter arra gondol, mennyit változott azóta a világ, mennyi minden történt azóta mindkettejükkel, mégis itt vannak, némiképp összetörve, de élnek, és újra összehozta őket a sors, ugyanolyan váratlanul, mint az első alkalommal.

Liisi elpirul, még mindig kerüli a tekintetét.

– Mi lett azzal a fiúval? – kérdi Peeter. – Valdekkel.

Liisi megrezzen a név hallatán, de nem felel.

– Kitüntették – szólal meg, amikor már hosszúra nyúlt a csend. – A bátorságáért. Velikije Lukiban.

Liisi az ajkába harap.

– Gratulálok – mondja Peeter. – És megtartották a templomi esküvőt?

A lány Peeterre emeli nagy, halványszürke szemét, és alig hallhatóan, de tiszta hangon rebegi:

– Ő ottmaradt. Elesett, tizenkét nappal Luki felszabadítása előtt.

Peeter képtelen levenni róla a tekintetét. Szótlanul bámulják egymást.

– Fogadja részvétem – töri meg végül a csendet Peeter.

Liisi alig észrevehetően megrázza a fejét, és összeszorítja az ajkait.

Peeter nem talál szót a hirtelen rátörő ellágyulásra. Tudja, hogy most van az a pillanat, amikor szólnia kellene: a notesz, amit az autóban felejtett… De a lány nem kérdezett rá. A fiú pedig halott. Semmi sem hozhatja vissza. A lánynak enélkül is épp elég fájdalmas. A jövőbe kell tekintenie.

Mindkettőnknek a jövőbe kell tekintenünk.

Peeter felsóhajt, és kivezeti a lányt az ajtón, Elli és Voldemar már várják.

GYENGESÉG

1945

Liisi elsőre is hallja a kopogtatást, de egyetlen apró mozdulatra se képes rávenni magát, nemhogy a felülésre, felkelésre, kimenésre, kilincs lenyomására.

Nincs bezárva az ajtó. Aki akar, bejöhet. És jöjjön csak. Vagy ne jöjjön. Érdekel is engem.

Már a levegővétel is fájdalmas. Mintha lángolna a teste.

Anya dúdol, és érdes tenyerével körbeöleli lázrózsás arcomat. Enyhülni látszik a forróság. Egészen kicsit. „Főzz teát, öreg!”, kiáltja. Simogatja a hajam. Kelttészta-illatot áraszt. „Jaj, te gyerekecském. Aludj el szépen…”

Újabb kopogtatás. Liisi próbálja megemelni a fejét, de visszahanyatlik a párnára.

Érdekel is engem.

„Aludj, lelkem, aludjál, aranyosat álmodjál...”

Miért nem énekeltél nekem így soha? Mindig olyan rideg voltál. De hát én nem tehettem róla, hogy a születésemmel fájdalmat okoztam neked. Nem tehettem róla, hogy Kaarel meghalt, és én életben maradtam. Vagy igen?

Most meg énekelsz.

Ajtónyitás hallatszik, léptek, megállnak.

Énekelj még, anyám. Töltsd be ezt az űrt. Merre vagy?

– Mi történt? – ezt kérdi valaki, Liisi hallja, és lassan kinyitja a szemét. Eltart egy darabig, mire felismeri a sötét kabátos férfit, aki az ágya előtt áll, báránybőr sapkával a kezében. A fénnyel szemben, amely olyan erősnek tűnik, olyan erősnek, hogy belehasít a szemébe.

– Bocsásson meg, Unger elvtárs – motyogja Liisi mintegy álomban. Idegenül hat a hangja, mély és rekedt, mintha kártolatlan gyapjúból jönne.

– Nem voltál bent, eljöttem megnézni, nincs-e valami baj.

– Egy kicsit… rosszul éreztem magam. Mindjárt felöltözöm, és megyek.

De nem mozdul.

Mindjárt megfeszítem az izmaimat, mindjárt felkelek, mindjárt…

Liisi minden erejét összeszedve felül. A szeme előtt fénylő hólyagocskák táncolnak.

Felhasított borjú testéből kitüremkedő belsőségre emlékeztetnek, egyszer régen, otthon, a pajtában, amikor apa és a nővéreim, Liina és Mann belülről elreteszelték az ajtót; nem volt szabad bemennem, még a közelébe se, de én akkor is odamentem. Odamentem, pontosan azért, mert megtiltották, mert nem gyerekszemnek való, ami ott folyik. Gyerek voltam? Egyszeriben meg kellett védeni?

Odamentem, hiszen a tiltott gyümölcsnél nincs édesebb. Egyetlen hirtelen, egyértelmű mozdulat a késsel, fénylő belsőség, színek páratlan játéka: élénkvörös, ibolyalila, ezüst… A nővérem guggol a vájdlingnál, egyik kezével fa merőkanalat járat körbe-körbe, a másikkal valami fehéret hajigál félre, lavórnyi sűrű, feketéllő szósz – anya tudja egyáltalán, mit művelnek ezek ott az ő Málikájukkal?

Peeter az ágy fölé hajol, a lány szemébe néz.

– De hát te rendesen beteg vagy.

– Nem, nem, mindjárt elmúlik.

Liisi odahajol az ágy lábához a kabátjáért.

– Komolyan, annyira szégyellem, hogy cserben hagytam magát. Nem volt még ilyen, hogy ne mentem volna be dolgozni. Soha többet nem fordul elő, kérem, higgyen nekem.

Liisi nekiáll felrángatni magára a kabátot.

– Már csak a csizma van hátra, és mehetünk is. – Próbál felállni, de megtántorodik, a vas ágytámlába kell kapaszkodnia.

MÉZ

1945

– Beteg vagy. Nem mehetsz sehová – Peeter végtelenül egyszerűen és nyugodtan beszél, mintha egy gyereket győzködne. Óvatosan vállon fogja Liisit, a lány elengedi az ágytámlát. Kezeibe átáramlott a fém hűvössége, cserébe azok átadták a fémnek a forróságukat. Peeter gyengéden lenyomja őt az ágyra.

– Feküdj le. Kérlek.

– Nem, nem tehetem – motyogja Liisi, és erőtlen mozdulatot tesz, mintha újból fel akarna állni. De túl gyenge hozzá.

– Lázas vagy.

– Mindjárt elmúlik.

– Nem engedhetlek el munkába.

Liisi egy pillanatra Peeterre néz, majd láztól csillogó szemei könnybe lábadnak, és a lány térdre esik Peeter előtt.

– Kérem, könyörgöm, Unger elvtárs, ne bocsásson el, nincs hová mennem!

Máris feláll, és gombolni kezdi a kabátját.

– Így ni, kész is vagyok. Mehetünk. Mindent bepótolok, megígérem. Este majd tovább maradok…

– Nyugalom, nyugodj meg. – Peeter óvatosan leveszi a sapkát Liisi fejéről. – Senkiben még csak fel sem merül, hogy egy ilyen semmiség miatt ki kellene rúgni. Muszáj ágyba bújnod és kúrálni magad.

– De már nem vagyok beteg.

– És holnap se gyere még be, eszedbe ne jusson.

– Nem tehetem – rázza meg bágyadtan a fejét Liisi.

– Hogyne tehetnéd. Erről személyesen gondoskodom. Elli, amennyire a szívén viseli a sorsodat, soha nem bocsátaná meg, ha engedném, hogy betegen munkába járj. A te dolgaidat is átnézi majd, és minden rendben lesz.

– Nem…

– De igen. Most pedig nyomás a takaró alá. Gyerünk!

Liisi félénken Peeterre pillant, és végigdől az ágyon.

Peeter betakarja, és leül az ágy szélére, mivel a szobában egyetlen széket sem lát. Liisi érzékeli a férfi súlyát az ágyán, és ettől megmoccant benne valamit, amiről azt hitte, rég halott. Félrefordítja a tekintetét.

– Jobban kellene törődnöd magaddal. Ha valamire szükséged van, nekem nyugodtan szólhatsz. Liisi.

Peeter megfogja a lány állát, és maga felé fordítja lángoló arcát. Liisi a férfi szemébe néz. Peeter ujjai egy pillanatra súrolják Liisi ajkait, majd visszahúzza a kezét:

– Te tényleg ilyen vékony kabátban járkálsz? És ebben a csizmában?

Liisi nem felel.

– Halljam!

– Miért ilyen undok velem? – suttogja Liisi.

– Nem vagyok undok. Egyszerűen csak rossz nézni, mennyire nem vigyázol magadra. Odakint mínusz tíz fok van, nem ilyenkor kell tavaszi kabátot hordani. Igazam van?

– I-igen, Unger elvtárs.

– Nem csoda, hogy meghűltél. És szólíts Peeternek. Megegyeztünk?

– Igen, Peeter elvtárs.

– Peeter, elvtárs nélkül.

Liisi elmosolyodik. Mindkét orcáján gödröcske támad.

– Szerencsére annyira beteg nem vagy, hogy ne tudj mosolyogni – jegyzi meg halkan Peeter. – Helyesek ezek a… – a férfi mutatja a maga arcán – gödröcskéid.

Liisi mosolya lehervad.

– Melegebben kell öltöznöd – folytatja Peeter. – Biztosan van valami vastagabb ruhád.

Liisi nem felel.

– Mindenesetre most próbálj aludni. És igyál forró teát mézzel. Hozok neked mézet.

– Köszönöm, Peeter elv…

– Peeter – mondja a másik, és indulni készül.

– Miért törődik ennyit velem? – kérdi suttogva Liisi. A szájához emeli a kezét, mintha maga is csodálkozna, honnan csúszott ki hirtelenjében a kérdés.

Peeter megáll, és tétova mosollyal széttárja a karját.

AJÁNDÉK

1946

Felszedett néhány kilót, gondolja Peeter. Jól áll neki. Valahogy érettebbé teszi, a gödröcskéi még jobban látszanak. Érdekes, hogy az első alkalommal nem is vettem észre a gödröcskéket. Hát persze: akkor nyilván egyszer sem mosolyodott el.

– Hívatott.

– Megegyeztünk, hogy tegezel.

– Igen.

– Nem tetszik a nevem?

– Mi… mire céloz ezzel?

– Célzol.

– Bocsánat.

– Soha nem mondod, hogy Peeter.

– Bocsánat.

– Miért ne szólíthatnál a nevemen?

Liisi a belső ablakon át a raktárt bámulja, és a kezét tördeli.

– Nem akarom, hogy az emberek mindenfélét gondoljanak… – böki végül ki, és elpirul.

– Például mit?

– Nem tudom.

– De hát akkor nincs mitől félni.

– Igen.

Kis ideig csak állnak egymással szemben, egyikük sem szól. Liisi tekintete a padlóra szegeződik. Peeter kinéz az ablakon.

Hókupacok, még mindig. De végül eljön a tavasz, muszáj, hogy eljöjjön.

Akarja ezt a lányt. Vajon csillapítaná a szomját, betöltené az űrt, melyet megnevezni sem tud? Fogalma sincs, de ezt a lányt igenis akarja.

– Szeretnék kérni tőled valamit, Liisi. Azt… szeretném, hogy fogadj el tőlem egy ajándékot – szólal meg végül, és lehajol, hogy elővegyen az asztal alól egy jókora csomagot.