Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Wilde Oszkár

A hazugság alkonya

Toll, ecset és méreg

A kritikus, mint művész

A kritikus, mint művész

Az álarcok igazsága

Mr. W. H. arcképe Tanulmány zöld tónusban

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Oscar Wilde

A SZÉPSÉG
FILOZÓFIÁJA

fordította:
Hevesi Sándor

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-320-0 EPUB

ISBN 978-963-559-321-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
The Philosophy of Beauty

első kiadás: 1907

Az elektronikus kiadás az 1919. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Vittorio Matteo Corcos (1859 – 1933) Mezzogiorno al Mare
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Wilde Oszkár

Ez a kötet magában foglalja azokat az esztétikai tanulmányokat, amelyeket Wilde Intentions (szándékok, kísérletek, tehát: essay-k) című könyvében bocsátott a könyvpiacra. A kötet végén álló Mr. W. H. arcképe, melyet Wilde összegyűjtött munkáinak egy másik kötetében adtak közre, nemcsak témájánál, jellegénél és stílusánál fogva tartozik bele a jelen kötetbe, hanem ami talán még érdekesebb, maga Wilde is eredetileg ide szánta, amint Ransome Arthurnak Wilde-ről írt eleven kis könyvében olvashatjuk. Ransome ezt a csodálatos, furcsa s Wilde-nek igazán lelkétől lelkizett, ragyogó írásművet „An essay in criticism”-nak mondja, mely úgyszólván előíze az „Intentions”-nak s élénk illusztrációja „A kritikus, mint művész” című tanulmánynak. Jobb, mint „Az álarcok igazsága”, van olyan jó, mint „A hazugság alkonya”. És mégsem adta ki abban a kötetben, ahol igazán helyén lett volna. Ennek a története azonban nem minden érdekesség nélkül való. Wilde ezt a munkáját nem is akarta kinyomatni mostani formájában. Amíg a kefelevonatokat olvasta, állandóan foglalkoztatta az elmélet, amely a linóm és vakmerő spekuláció mögött rejlett, s addig érlelődött az agyában, amíg túl nőtt Cyril Grahamen és a kételkedő Erskine-en. Némi késedelmek után átdolgozta és kibővítette. Amikor letartóztatták, a kiadók, akik már hirdették a munkát, visszaküldték az anyagot az író lakására, ahonnan eltűnt aznap, amikor Wilde holmiját dobra ütötték. Nem is került elő többé.

„Mr. W. H. arcképe” azonban jelen formájában is értékes és izgató írásmű. Essay egy irodalomtörténelmi problémáról, kissé novella ízű előadásban. De az úgynevezett novellában szereplő személyek nincsenek egymással semminő reális, életszerű vagy regényes viszonyban, - ami a novellának, mint műfajnak elengedhetetlen föltétele - hanem csakis a fölvetett irodalomtörténeti kérdés körül forognak s bizonyos álláspontot képviselnek, olyanformán, mint a plátói dialógus alakjai, de azzal a lényeges különbséggel, hogy ezt az álláspontot időnkint változtatják, úgy, hogy a novellaszerűséget, a drámaiságot ezen a réven kapja meg az essay. Az álláspontnak ez a változtatása nem pusztán írói szeszély, hanem Wilde Oszkár egész esztétikai meggyőződése, sőt hitvallása, és éppen ezért szimbolikus erejű. Azt akarja vele mondani, hogy a művész holnap már nem lehet felelős azért, amit ma gondolt. A Schopenhauer-féle „Die Welt ist meine Vorstellung” ami Reviczky Gyula megfogalmazásában már úgy hangzott, hogy „A világ csak hangulat”, Wilde írói működésében már annyit jelent, hogy „A kritikai meggyőződés csak hangulat”, sőt „Az egyéniség is csak hangulat”, aminek elég határozott kifejezést ad a „Toll, ecset és méreg” című essay-ben. Tagadhatatlan, hogy ez a felfogás valami reszkető izgalmat és izgalmas bizonytalanságot visz bele a „Mr. W. H. arcképébe” és nemcsak a Wilde elméletével szemben tesz bennünket kételkedővé és ingadozóvá, hanem az úgynevezett tudományos apparátusokkal és hűvös objektivitással megírt tanulmányokkal szemben is, amelyek ugyanerről a tárgyról szólnak.

„Mr. W. H. arcképe” ugyanis a világirodalom egyik legizgatóbb rejtélyével foglalkozik: a shakespeare-i szonettek kérdésével. Tudvalevő dolog, hogy a szonettek nagy részét Shakespeare egy minden szépséggel megáldott fiatalemberhez írta, aki neki állítólag protektora volt. E remek szonettek hangja és szenvedélye csillogó és színes, hogy ne mondjuk: érzéki, s ha a reneszánszban nem lehetett is feltűnő (a feltűnő inkább az, hogy a szonetteket csak baráti körben olvasták és terjesztették), a mi korunkban mindenesetre egy kissé kényelmetlen, és érthető, hogy az irodalomtörténetírókat nagyon feszélyezte. A meglehetős ingatag alapon álló tudományos hipotézisekkel szemben már most Wilde Oszkár, akit a szonettek közelebbről is vonzottak, egészen imaginárius alapon egy mindennél vakmerőbb és érdekesebb hipotézissel áll elő, amelyet nemcsak nagy elmeéllel, de nagyszerű tudással is bizonyít. Nem kívánja senkitől, hogy higgyenek neki, de ámulatba ejt mindenkit és elhalványítja maga mellett a tudományos elméleteket.

Maga a bizonyítás nagyszerű, minden talál, minden összevág, mondja valaki az essay során, de még sincsen semmi alapja. Amiből kiindul, nem tudja bebizonyítani. Pedig ezen fordul meg minden. Az egész novellaszerű essay alapgondolata, talpazata, lényege nem egy tény, hanem egy kitalálás. Nem a valóság adta, hanem a fantázia.

Ez a súlyos megállapítás bárkit megzavarhat, Wilde Oszkárt nem zavarta volna meg. Tudniillik a kötet két legkiválóbb essay-je „A hazugság hanyatlása” és „A kritikus, mint művész”, éppen abból a gondolatból fakadt, hogy a Valóságot le kell taszítani az ő bitorolt trónjáról s vissza kell helyezni jogaiba a Fantáziát. Ragyogóbb, káprázatosabb essay-ket alig produkált a modern irodalom. Olyan időben láttak napvilágot, amikor az emberek folyton az igazságot, a valóságot, az élethűséget hirdették s amikor a szépség kiszikkadt a költészet és művészet berkeiben. A Fantáziának nagyszerű, csillogó tiltakozása ez minden olyasfajta művészet ellen, amely beadta derekát a Valóságnak és lemondott a saját szuverénségéről s királyi munka helyett vazallusi szolgálatot teljesít. Ezeket az essay-ket olvasva igazán nem tűnhetik fel túlzásnak, amit Ernest la Jeunesse mondott Wilde Oszkárról, hogy: Il savait tout, mindent tudott. A franciák között, akik rendesen nagyon intelligensek, de kevéssé tájékozottak, szenzációsan kellett hatnia annak az angol írónak, ki úgyszólván már gyermekkorában olvasta Goethét és Heinét, akit Mahaffy tanár vezetett be a görög világba s aki úgy teleszítta magát az antik irodalom és művészet minden szépségével, hogy a modem világban alig tudta magát feltalálni s keresettnek látszott éppen akkor, amikor teljesen őszintének érezhette magát: aki úgy tudta Dantét és Shakespeare-t, mint kevesen, aki Dumas-tól és Sardoutól tárgyakat vett át, Jolmsontól mondásokat, Shakespeare-től és Dantétől mondatokat, Andersentől motívumokat, de viszont maga két kézzel szórta el a saját tárgyait ismerősei vagy barátai között, s aki nem nyúlhatott olyan idegen jószághoz, amelyet rögtön át nem hasonított volna a maga képére. Wilde nagyon sokat tanult, még többet tudott, de azért rája nézve a tudás csak olyan volt, mint az élet: adathalmaz, amely egyes-egyedül a művészi fantázia kohójában olvasztható ki valódi értékké. Igen érdekesen fejti ki ezt az általános felfogását egy speciális kérdésben „Az álarcok igazságá”-ról, amikor a színpadi keretre és jelmezre nézve elengedhetetlennek mondja egyrészről az archeológiai hűséget, másfelől azonnali minden archeológiát teljesen alárendel a művészi és kritikai kiválasztásnak.

Wilde esztétikájának két nagy alapgondolata van, amelyek nemcsak logikailag, hanem fejlődéstanilag is szerves kapcsolatban vannak egymással. Az egyik az, hogy a Művészet semminő formában nem tapadhat az Élethez, nem szolgálhatja, nem másolhatja, hanem ellenkezőleg az Élet az, amely szolgája és másolja a Művészetét. (Sokan azt tartják, hogy egy régi és ismert gondolatnak a visszáját adni, nem egyéb, mint paradoxon s Wilde-t úgy is fogják fel, mint paradox írót; a kérdésnek erre a részére azonban csak később fogok kitérni.) A Művészet princípiuma a Forma. Minden a Forma teremtő és alkotó erején múlik. A művész király, aki nem szolgálhat senkinek és nem szolgálhat ki senkit. A Művészet minden törvényét és szabályát, minden korlatját és szabadságát önmagában hordja, minélfogva független mindentől és mindenkitől, a kortól, a tárgytól, a miliőtől. A Művészetnek ezt a függetlenségi hajlamát és ez irányban elért sikereit az mutatja, hogy milyen mértékben tud dekoratívvá válni. Ez a keleti szőnyeg és a modern gobelin problémája. A keleti szőnyeg színeiben és formáiban teljesen önkényes és mégis elénk hozza egy viruló kert egész ragyogó pompáját, míg ellenben a modern gobelin, amely lemondott a fantázia szabadságáról és önkényétől, amikor a valódi kertet utánozza, halvány, gyönge másolatot ad - csillogó illúzió helyett. A Művészet akkor, amikor megtagadja a közönséges valóságot, ennél különb valósággal tud elkápráztatni bennünket, s az illúzió néha olyan erős, hogy magát az élet valóságát is ezen a művészeti valóságon mérjük. A mai ember föltétlenül és vakon hisz abban a Japánban, amelyet hajszálfinom rajzok és színes metszetek után ismert meg, s azt hiszi, hogy ez a valóságos Japán, pedig az egész csak művészi kitalálás, mely a hagyomány és a tradíció révén stílussá jegecesedett ki. Stílust azonban csakis a művészet adhat.

Az emberiség művészi szelleme azonban - s ez Wilde második alapvető gondolata - nem merül ki magában a művészetben. Az az esszencia, melyet a művészet az életből szűr le, még korántsem a legválogatottabb és legkiváltságosabb szellemek itala. Vannak elmék, amelyek annyira finomultak és fejlettek, hogy maga az Élet már visszariasztja őket, zavarosságával és durvaságával. Ők már csak a művészettel foglalkoznak s a művészetből, mely már maga is az Élet esszenciája, még finomabb esszenciát szűrnek. Ezek az úgynevezett kritikai elmék s ilyen értelemben a kritika nem egyéb, mint a valóságos művészeteknél is magasabb rendű művészet. Az élet megihleti a művészt s a művész megihleti a kritikust. A művésznek teljes szabadsága van az élettel szemben s ugyanez a szabadság illeti meg a kritikust a műalkotással szemben. Neki éppen olyan anyaga a műalkotás, mint a művésznek az élet; azt teheti vele, amit akar, vagy ami a tehetségétől telik. Művészet és kritika tehát nem ellentétek, hanem egyaránt kifejezései az életnek. Az élet maga süket, csakis a művészetben és a kritikában tud megszólalni, és a hangja a kritikában még finomabb, mint a művészetben. Kritika és művészet ilyenformán nem ellentétek, hanem csak különböző fokozatok. A művész gyönge, ha nincs benne kritikai tehetség, a kritikus gyenge, ha nem művész. Az elméletnek ez a része nem is új, csak sohasem hangsúlyozták ilyen nyomatékkal. Kemény Zsigmond írt több mint hatvan évvel ezelőtt egy cikksorozatot, amelyben többi között a történelem és regény viszonyát veszi vizsgálat alá s egész csomó elvet mond ki, amelyek némi stílusbeli változtatással teljesen beleillenének Wilde fejtegetésébe. Már Kemény is beszél arról, hogy „a történelem, úgy, amint van, sohasem művészi, a regénynek művészinek kell lenni” s hogy ebből szükség szerint következik „egy csoport öntudatos hűtlenség, amelyet a regényíró kénytelen a tények ellen elkövetni”. „A regényíró mentől ismertebb történeti személyt vesz tolla alá, annál hűbben igyekezzék annak jellemét visszaadni, de ha e hűséget szolgai után képzésig terjeszti, akkor könnyen megtörténik, hogy jellemei esztétikailag érdektelenek, lélektanilag motiválatlanok lesznek.”

Keménynek ez az utolsó gondolata teljesen födi Wilde felfogását a valóság és a művész viszonyáról. A művész csak úgy lehet igaz - Kemény szerint is - ha nem ragaszkodik a valósághoz, hanem kritizálja a valóságot és átteremti a maga képére, a művészet törvényei, a művészi forma szabványai szerint. Ámde az igazi kritikus ugyanezt cselekszi a kész műalkotással. Megbírálja és átteremti a maga képére, saját művészetének szabványai szerint. Az úgynevezett tárgyilagos kritika merő ködkép, fantom, ábránd.

Csakis az egyéniség közeledhetik az egyéniséghez, ámde ennek az érintkezésnek az eredménye mindenkor elkerülhetetlenül az, amit a hozzá nem értők „belemagyarázás”-nak neveznek. A belemagyarázás - a kritikus művészi szabadsága. Neki a műalkotás az, ami a színésznek a szerep. Ürügy arra, hogy kifejezhesse magát, alkalom arra, hogy megnyilatkozhassék, alap arra, hogy alkothasson. Csakhogy a kritikus alkotása szellemibb, mint a művészé, mert már az anyaga is szellemibb, értékesebb.

Igaz, hogy ha ezen az úton iparkodunk fölfelé, a kritikus fölött, nagy magasságban, megtaláljuk a filozófust. Hogy Wilde Oszkár szerint a filozófus is művész, sőt a legfinomabb művész, mert a kritikai szellem legmagasabb rendű képviselője és a legbelsőbb és legértékesebb élmények kifejezője, ez annál kevésbé lephet meg bennünket, mert hiszen a filozófiát Wilde előtt is már sokan annyira egyéni értékűnek és jelentőségűnek látták, hogy alig tudták elválasztani a művészettől. A legfinomabb műalkotás egy filozófiai rendszer, mert ebből és csakis ebből hiányoznak az élet összes durva esetlegességei. Ez a forma legtökéletesebb diadala.

De ha e pontig fűztük az okoskodást s egy pillanatra megállunk, hogy visszapillantsunk a történelmi fejlődés hosszú és izgalmas útjára: érezzük, hogy éppen ezen a ponton igazolódik teljesen Wilde Oszkárnak az a legparadoxabb ízű tétele, hogy nem a művészet utánozza az életet, hanem az élet jár a kritikai szellem nyomában, hogy tehát a kritikai szellem a legnagyobb történelemteremtő erő. Wilde igen helyesen azt állítja, hogy a kritikai szellemet a görögöktől örököltük, bár az a kritikai szellem, amely Galileivel kezdődik és a francia forradalommal végződik s amelynek Spinoza és az Enciklopédia is csak stáció: úgy látszik egészen más forrásból éred: Mindenesetre történetileg is igaz az, hogy a legnagyobb világátalakulások és országforradalmak először, mint gondolatok születnek meg egy filozófus kamrájában. A francia forradalom megvalósítása akart lenni egy régi filozófiai programnak, - s a valóság, mely utánozni akarta a művészetet, ezúttal is elmaradt mögötte. Majdnem kétezer év óta Krisztus követése vagy utánzása a világ programja s milyen messzire vagyunk ma is a krisztusi gondolattól. Kétezer esztendő nem volt elegendő arra, hogy az Élet eljuthasson a krisztusi gondolat teljességéig.

Ebből a kifejtett két alapvető gondolatból Wilde a ragyogó ötletek és megfigyelések egész sokaságát röpíti föl előttünk, mint valami káprázatos, ezer színű tűzijátékot. Egész kis esztétikát nyújt, amely igen könnyen tovább fűzhető és kibővíthető. Sok gondolata ma már közkeletűvé lelt, de ez mit sem ront le hatásából, közvetlen és megvesztegető erejéből.

Wilde a „Dorian Gray”-hez előszót írt, amely úgyszólván dióhéjba foglalja esztétikáját, s amely itt-ott annyira érintkezik a párbeszédes essay-kel, hogy egy-egy mondat szóról-szóra ismétlődik. De talán ez a kötet hiányos lenne, ha az olvasónak módot nem nyújtanánk arra, hogy ezt a kétségtelenül érdekes előszót is megismerhesse, amely egész terjedelmében a következő:

A művész szép dolgok alkotója.

A művészet célja: föltárni a művészetet és eltitkolni a művészt.

Kritikus az, aki a szép dolgokról való benyomásait új alakba vagy új anyagba tudja formálni.

A kritika legalacsonyabb rendű és legmagasabb rendű formája is mindig valami életrajzféle.

Akik csúnya értelmet födöznek föl a szép dolgokban, romlottak anélkül, hogy kedvesek volnának. Ez hiba.

Akik szép értelmet födöznek fel a szép dolgokban: művelt lelkek. Ezeknek még lehet reményük.

A választottak azok, akik a szép dolgokban nem látnak egyebet, mint csakis szépséget.

Nem lehet szó arról, hogy vannak erkölcsös és erkölcstelen könyvek. A könyvek vagy jól vannak írva, vagy rosszul vannak írva. Ennyi az egész.

A tizenkilencedik század irtózása a reálizmustól nem egyéb, mint Caliban dühe, mert tükörben látja a saját arcát. A tizenkilencedik század irtózása a romanticizmustól nem egyéb, mint Caliban dühe, mert nem látja tükörben saját arcát.

Az ember erkölcsi élete hozzátartozik a művész anyagköréhez, de a művészet erkölcsössége abban áll, hogy tökéletlen eszközét tökéletesen tudja használni. Soha semmiféle művész nem akar semmit bebizonyítani. Hiszen azokat a dolgokat is be lehet bizonyítani, amelyek igazak.

Semmiféle művésznek nincsenek etikai hajlandóságai. Az etikai hajlandóság a művészben megbocsáthatatlan modorossága a stílusnak.

A művész sohasem beteges. A művész mindent ki tud fejezni.

Gondolat és nyelv a művész szemében eszközei a művészetnek.

Bűn és erény a művész szemében tárgyai a művészetnek.

A forma szempontjából, minden művészetnek mintája a zenész művészete. Az érzés szempontjából a mintakép a színész tehetsége.

Minden művészet egyben látszat és jelkép.

Akik azt keresik, hogy mi van a látszat mögött, veszedelmes dolgot művelnek.

Akik megfejtik a jelképet: veszedelmes dolgot művelnek.

Amit a művészet igazán visszatükröztet, nem az élet, hanem a néző.

A vélemények megoszlása egy műalkotás körül, arra mutat, hogy a mű újszerű, sokrétű és eleven.

Ha a kritikusok összekülönböznek, a művész összhangzásban van saját magával.

Meg tudunk bocsátani egy embernek, aki hasznos dolgot csinált, míg ő maga nem bámulja. Egyetlen mentség arra nézve, aki egy haszontalan dolgot csinált, az, hogy ő maga nagyon bámulja.

Minden művészet teljesen haszontalan.

*

Ehhez az esztétikához is bátran hozzá lehetne fűzni azt, amit Wilde expressis verbis mond egyik essay-je utolsó soraiban, hogy nem ért egyet mindennel, amit leírt. Az ilyen kijelentés első pillanatra paradoxnak, léhának tüntetik föl, sőt „a póz” látszatát keltheti, s a szigorú igazság kedvéért mégis rögtön meg kell jegyeznünk, hogy amit Wilde őszintén és bátran kimond essay-je végén, nagyon sok író érzésében benne lappang, amikor befejezi egy munkáját. A legszebb és legőszintébb írásmű, amely erős és valódi élményekből fakad, maga is túlhaladott élménnyé válik, amikor megkapta végleges formáját. A kritikai művészet legnagyobb paradoxonja az, hogy önmagunkra nézve talán akkor legkevésbé igaz, amikor átadjuk a kéziratot a szedőgyereknek. A legmagasabb rendű kritika - Wilde így hívja - talán éppen ezért sajátított ki magának egy olyan formát, amely ezt a paradoxont lehetőleg megoldja, s ez a kisajátítás a drámairodalom területén történt. A drámától kérte kölcsön a kritika a párbeszédet. A kritikus így ellentmondhat magának, csúfolhatja önmagát, alakot adhat kétségeinek, föltevéseinek, anélkül, hogy ellenmondásba kerülne önmagával, anélkül, hogy lerombolná saját elveit, anélkül, hogy az olvasó előtt leleplezné saját ingadozásait. Ellenmondásai e réven drámaiakká és művésziekké válnak. Kétségei álarcot vesznek föl és úgy ágálnak, mintha nem is ő hozzá tartoznának. A párbeszédes forma, melyet a művészi kritika évezredek óta használ s amelybe Wilde a legszebb és legértékesebb tanulmányait öltöztette: így igazolja önmagát és a kritikust. És így igazolja azt is, hogy a kritika művészet.

A párbeszéd, mely Wilde-nek, mint színpadi írónak is legerősebb oldala, amennyiben hihetetlen gráciával tud nagy súlyokat emelni, folyton alkalmat ad neki azokra a megjegyzésekre és kiszólásokra, amelyeknek elsősorban köszönheti, hogy a köztudat benne látja az úgynevezett „paradox” író típusát. Nem lehet Wilde Oszkárról beszélni, anélkül, hogy megvizsgálnók, mit jelent az ő paradox volta. A köztudatra bajos ebben támaszkodni. A legtöbb olvasó csakugyan azt nevezi paradoxnak, amit szokatlannak és különösnek talál, tekintet nélkül arra, hogy megállhat-e, mint igazság, vagy nem, s ezeknek csakugyan alig lehet egyebet felelni, mint amit Jean Moréas mondott „hogy tudniillik az ostobák paradoxnak hívják az igazságot”, Ransome is azt mondja Wilde paradoxonjairól, hogy azok csak „szokatlan igazságok”. Azt hiszem azonban, hogy ezzel a kérdés nem, hogy tisztázva volna, de jóformán fölvetve sincsen.

Mindenekelőtt, s ez éppen Wilde egész írói egyénisége miatt nagyon fontos, különbséget kell tennünk a paradox igazság és a paradox éle között. Vannak ugyanis hagyományos és megszokott elvek, amelyek, mint igazságok élnek a köztudatban. Ilyen volt például az az esztétikai tétel, hogy a művészet az életet utánozza, de nem vakon; vagyis utánoz, de nem másol. Ebben a tételben ma is van igazság, mert hiszen tagadhatatlan, hogy a művészet az életre támaszkodik, fölhasználja az életet és az életelevenség illúziójával akar hatni. Mindamellett ebben a tételben csakis a szempont igazsága van meg, vagyis annyi igazság, amennyit minden szempont felölel, ennélfogva az ellenkező szempont is ugyanolyan igaz. Amikor tehát Wilde azt mondja, hogy a természet utánozza a művészetet, az élet utánozza az irodalmat, ez paradoxon mindaddig, míg ki nem fejti, de a fejtegetés után éppen olyan értékes és igaz szempont, mint az a másik, amelyet cáfol és tagad. Erre csakugyan illik nagyjában az, amit Moréas vagy Ransome mondottak, hogy itt igazságokról, van szó, sőt valószínűleg Chesterton jár a leghelyesebb nyomon, amikör azt állítja, hogy azok az írók, akik ilyen szokatlan és meglepő igazságokkal állnak elő, alapjában véve nem is paradoxok, hanem csak egyoldalúak. Az igazi paradox-író az, aki meg meri mondani, hogy a művészet utánozza az életet s egy lélegzettel hozzá meri tenni, hogy az élet pedig utánozza a művészetet. Mert ez a két szempont együttvéve adja a teljes, vagyis a paradox igazságot. Ámde Wilde a szempontot, vagyis az egyéniséget fölébe helyezi minden igazságnak. A művész, tehát a kritikus sem lehet sokoldalú. Egyoldalúnak kell lennie, hogy mélységes és hatásos lehessen. Ha minden szempontot megért és minden igazságot elfogad, nem lesz szempontja és nem lesz igaza.

Ami a paradox élcet illeti, úgy keletkezik, hogy egy megszokott, megöregedett szálló igét, vagy közmondást egy fordulattal kivetünk a maga kitaposott országútjáról egy mellékösvényre, adunk neki valami új zamatot. A paradox-éle nem cáfolja az eredeti mondást, csak mulatságossá teszi. Egyszer valaki egy német újság tárcarovatában megpróbálta patron szerint gyártani a Wilde-féle mondásokat s nem egy esetben meglehetős sikerrel. A legegészségesebb és legjózanabb közmondást is lehet ilyen mellékösvényre terelni. A példabeszéd azt tartja: Ki korán kel, aranyat lel, - mihelyt ezt a mondást odaváltoztatjuk, hogy: ki korán kel, egész nap álmos, - megkapjuk a Wilde-féle paradoxon egyik típusát, amellyel sokan igen nagyra voltak, azt hívén, hogy Wilde egész elmésségét néhány sablonra lehet redukálni. Amikor Wilde azt mondja, hogy „A szorgalom minden rútság gyökere”, vagy „Csakis a stílus nagy mestereinek sikerül az, hogy homályosak legyenek”, vagy azt, hogy: „Ne akarj semmit megokolni; a megokolás mindig közönséges és néha meggyőző” - akkor csakugyan egy igen átlátszó élcfaragási technika vizein evez. De Wilde „paradoxonjai” nem mind ilyenek. Mert amikor azt mondja, hogy „a művelt emberek egymással vitatkoznak, a bölcs önmagával vitatkozik”, akkor az elméssége nagyon is mélyre száll és igen finom megkülönböztetéseket hoz felszínre.

Igaz, hogy a Wilde-féle éle néha még ilyen értelemben sem paradox, hanem csakis mulattató. Bernard Shaw írja Wilderől és magáról, hogy ők ketten mulattatták legjobban a közönséget az utolsó évtizedekben. Amikor Wildenek Bunbury című vígjátéka színre került, az angol közönség valósággal fölszabadult a színházban s megtanult kacagni. Ez a súlytalan, röpködő, graciózus éle eddigelé ismeretlen volt előtte. A XVIII. században voltak vígjátékírók, akik tudtak effajta párbeszédeket írni, de azok már teljesen feledésbe mentek. Wilde föltámasztotta a könnyed, elmés dialógot, annyi egyéni bájjal és gráciával, hogy túlszárnyalta a XVIII. századbeli mintákat.

Hogy Wilde olyan mestere volt a párbeszédnek, abból a tehetségéből is folyt, hogy elragadóan tudott beszélni. Ebben Voltaire-re emlékeztetett, akiről azt mondják, hogy még sokkal jobban beszélt, mint ahogy írt. A beszélgetés, úgy látszik, jobban kielégítette, mint az írás - ez egészen őszinte érzése lehetett - mert az író nem látja a közönséget, nem hat reá közvetlenül s ez nagyon fáj azoknak az íróknak, akiknek színészi hajlandóságaik vannak. Pedig az írók nagyrésze ezek közé tartozik. Wilde, amint a tanulmányaiból kitetszik, elméletileg is nagyon tisztában volt azzal, hogy minden művészben van valami a színészből és ő a gyakorlati életben sem titkolta azt, amiről elméletben meg volt győződve. A filiszter „póz”-nak érzi, ha valaki színészkedik s nem gondol arra, hogy kétféleképp lehet színészkedni: tehetségesen és tehetségtelenül. Wilde a legtehetségesebb színészek közül való volt. Vadászta a sikert, hajszolta a hatást, de művészi sikerekre és művészi hatásokra pályázott. Igaz, hogy liliomot hordott a kezében és napraforgót a gomblyukában, de azzal a meggyőződéssel, hogy ezek a természet legjobban megrajzolt és legdekoratívabb hatású virágai. Igaz, hogy fehér hálóköntösben dolgozott, s türkizekkel kirakott elefántcsont pálcával járt, de ezt Balzacért tette és Garlyle íróasztalát azért vette meg, hogy a nagy angol író közmondásos szorgalma inspirálja. Az ő színészi pózai kifejezők és értelmesek voltak s a lényéből fakadtak. Nem tudott közönség nélkül élni. A readingi börtönben, amikor a De Profundist írta, azt hitte, hogy azontúl már nem lesz szüksége közönségre, elég lesz neki a természet. Tévedett. Azontúl sem tudott közönség nélkül élni s kiszabadulása után, francia földön gyermekeket gyűjtött maga köré, akik imádták, mert jó volt és gyönyörűen tudott hozzájuk beszélni.

Mióta végleg lelépett a színpadról: kezd hozzá visszatérni az angol közönség is, amely vele szemben egész lelki alávalóságát és nyomorúságát kimutatta. Aki elolvassa Sherard könyvét, amely egy nagyon közepes írónak és egy nagyon igaz léleknek a megnyilatkozása: annak ökölbe szorulhat a keze azzal a sok fertelmességgel szemben, amelyet a szerencsétlen emberre rázúdítottak akkor, amikor már lesújtott rá a törvényszéki ítélet s azoknak a gazságoknak a hallatára, amelyeket elkövettek rajta, amikor már kiállotta büntetését. A „can”, amely Lord Byront kikezdte - mint Macaulaynál oly szépen olvashat - gyerekjáték volt ahhoz a dantei tollra való őrjöngéshez és elvaduláshoz képest, amely ezt a szegény bűnbakot körül tombolta.

Ez a sűrű londoni köd, mely nemcsak az utcákon szállong, hanem az angol fejekben is kóvályog: úgy látszik kezd fölszállani s az angolok, néhány józan és jóindulatú ember útmutatása mellett rájönnek lassankint, hogy Wilde Oszkár nemcsak egyik legdivatosabb írójuk volt, hanem egész modern irodalmuknak egyik legragyogóbb jelensége. Arthur Ransome, akinek munkája Wilde Oszkárról meglehetősen elterjedt, már helyet követel Wilde-nek az angol irodalomban s jelentőségét és értékét igen jól világítja meg a következő sorokban:

„Egyénisége erősebb volt, mint akarata. Ha mint gyakran megtette, utánozni próbált valamit, akarata ellenére is rányomta bélyegét a másolatra. Szabadon lopott, de sokszor a mások drágaköveit olyan jól használta fel, hogy jobban illenek bele az ő munkájába, mint az eredetibe. Még legkorábbi költeményeiről sem lehet azt állítani, hogy jelentéktelenek. Egy műfaj sem maradt a keze alatt olyannak, ahogy találta. Visszaadta az angol színpadnak azt a vígjátéki elmésségét, mely nálunk sok éven keresztül nagyon gyászos volt. Írt egy romantikus színjátékot, amely újfajta színpadi produkciót követelt s ma is úgy tekinthető, mint kiinduló pontja annak a színpadi forradalomnak, amely máig sem ért véget. Gyakorlatban és elméletben megmutatta, hogy az alkotásnak minő lehetőségei vannak a kritikusra nézve. Kitalálta a párbeszédnek új stílusát és a regénynek egy új fajtáját hozta be Angliába. Írásaival állandóan felborította a régi elveket és az elfogadott nézeteket. Így például az őszinteségnek látszólag megoldott kérdését új homályba, a dekoratív és a realisztikus művészet különbségét új világításba helyezte. Az újszerűségnek és a szépségnek egyik bizonyítéka, hogy mindig rossz lábon áll egy kissé a régi esztétikával. Wilde a legfinomabb problémákat veti fel előttünk s nem akarok időt vesztegetni annak a bebizonyítására, hogy az ő munkáinak megvan legalább is az az érdemük, hogy szépek és újak s így lehetetlen alkalmazni rájuk azokat a meghatározásokat, amelyek még Wilde ideje előtt elégségesek lettek volna. Ha szemügyre vesszük munkáit - ahogy én akarom - azt hiszem, minden könyve, színdarabja, vagy verse után újra meg újra le kell térnünk az elvont spekulációk mezejére. Csakis így lesz lehetséges méltányolni ezt az embert, akinek 1895-ben a nevével együtt el kellett tűnnie s akinek a munkái valószínűleg megőrzik a nevét akkor is, amikor azokat a jóindulatú prófétákat, akik az ő megsemmisülését hirdették, réges-rég elborította a feledés”

Hevesi Sándor

A hazugság alkonya

Párbeszéd

Személyek: Cyril és Vivian

Színhely: Egy falusi úriház könyvtárszobája, Nottinghamshire-ben

CYRIL (a nyitott üvegajtón át bejön a teraszról): Édes Viviánom, ne zárkózzál be egész nap a könyvtárba. Csudaszép a délután. Remek a levegő. Az erdőn olyan köd ül, mint a szilva bíbor hamva. Gyerünk, heveredjünk le a fűbe, gyújtsunk cigarettára és élvezzük a természetet.

VIVIAN: Élvezzük a természetet! Hála Istennek elmondhatom, hogy erre már egyáltalában nincs tehetségem. Mindenki azt mondja, hogy a Művészet még jobban megszeretteti velünk a Természetet; hogy föltárja előttünk titkait, és hogyha alaposan tanulmányoztuk Corot-t és Constablet, sok olyat veszünk észre a Természetben, ami azelőtt kikerülte a figyelmünket. A saját tapasztalatom ellenben azt mondja, hogy mennél jobban tanulmányozzuk a Művészetet, annál kevésbé törődünk a Természettel. Amit a Művészet igazán föltár előttünk, az nem egyéb, mint a Természet tervszerűtlensége, sajátságos otrombasága, rendkívüli egyhangúsága és teljességgel tökéletlen állapota. A Természetnek igen helyesek a szándékai, de ahogy Arisztotelész mondotta egyszer, nem tudja őket megvalósítani. Ha egy vidéket nézek, kénytelen-kelletlen, de összes hiányosságai szembe ötlenek. Egyébiránt szerencse ránk nézve, hogy a Természet ilyen tökéletlen, mert különben nem volna semmiféle művészetünk. A Művészet a mi lelkes tiltakozásunk, a mi merész próbálkozásunk, hogy a Természetet visszaszorítsuk a maga korlátái közé. Ami pedig a Természet véghetetlen változatosságát illeti, az csupamerő legenda. Magában a Természetben ugyanis éppenséggel nincs meg. Ellenben megvan a képzeletben, a fantáziában, vagy az embernek a kullivált vakságában, aki a Természetet szemléli.

CYRIL: No jó, hát nem fogod a vidéket nézni. Hanyatt fekszel a fűben, cigarettázol és beszélsz.

VIVIAN: De mikor a Természet olyan kényelmetlen! A pázsit szúrós, göröngyös és nedves, és rettentő fekete bogarak mászkálnak rajta. Morrisnak legsilányabb munkása kényelmesebb ülőalkalmatosságot készít a számodra, mint amilyen az egész nagy Természettől kitelik. A Természet elbújhat a bútorok mellett, amiket az az utca produkál, „mely Oxfordtól kölcsönözte nevét”, ahogy a te kedvenc poétád egyszer nagyon csúnyán kifejezte. Különben nem panaszképpen mondom. Ha a Természet kényelmes lett volna, az emberiség sohasem találja ki az építő-művészetet és én jobban szerelem a házakat, mint a szabad levegőt. Egy házon belül valamennyien úgy érezzük, hogy normális proporciók között vagyunk. Minden minket szolgál, a mi kényelmünkre és örömünkre van formálva. Maga az egoizmus, amely nélkül nincsen is igazi emberi méltóság, kizárólag az emberi lakás eredménye. Kint a szabadban az ember elvonttá és személytelenné válik. Az egyénisége teljesen cserben hagyja. Aztán meg a Természet olyan közömbös, annyira nem tud értékelni! Valahányszor künn a parkban sétálok, mindig az az érzésem, hogy a Természet engem is éppen csak annyiba vesz, mint a barmot, mely a lejtőn legel, vagy a bojtorjánt, mely az árokban nyílik. Napnál világosabb, hogy a Természet gyűlöli az Észt. A gondolkozás a legegészségtelenebb dolog a világon, és az emberek éppen úgy belehalnak, mint bármilyen más nyavalyába. Szerencsére, legalább is Angliában, a gondolkozás nem ragályos. A mi duzzadó, angol fizikumunkat tisztára a nemzeti korlátoltságunknak köszönhetjük és én csak azt remélem, hogy boldogságunknak ezt a nagy történeti menedékvárát még sok esztendőn keresztül fönn fogjuk tartani. De attól tartok, hogy kezdenek bennünket túl jól nevelni; legalább is mindazok, akik semmit sem tudnak megtanulni, mind tanítóknak csapnak fel - annyi bizonyos, hogy a nevelésért való rajongásunk idejutott. Mellesleg szólva azonban okosabban tennéd, ha visszatérnél ahhoz az unalmas, kényelmes Természethez, hogy kijavíthatnám ezeket a kefelevonatokat.

CYRIL: Cikket írtál! Nem éppen következetes dolog azok után, amiket éppen az imént mondottál.

VIVIAN: Ki akar következetes lenni? Az csak az ostobáknak és a betűrágóknak való, azoknak az unalmas frátereknek, akik az elveiket akármilyen keservesen megvalósítják, szóval ad absurdum viszik. Nem nekem. Én is, mint Emerson, ezt a szót írom a könyvtárszobám fölé: Szeszély. Egyébiránt az én cikkem igazán fölöttébb üdvös és hasznos óvás. Ha megfogadják, abból új reneszánsza lehet a Művészetnek.

CYRIL: Mi a téma?

VIVIAN: A címe ez lesz: A hazugság alkonya. Tiltakozás.

GYRIL: Bealkonyodott a hazugságnak? Én azt hiszem, hogy a politikusaink megőrizték ezt a jó szokást.

VIVIAN: Hidd el, hogy nem. Sohasem emelkednek fölül a csűrés-csavarás színvonalán s manap sem átallanak vitatkozni, érvelni és bizonyítani. Mennyire más az igazi hazugnak a természete, őszinte, bátor állításai, nagyszerű felelőtlensége, egészséges, természetes undora attól, hogy bármit is bizonyítson! Mert utóvégre is mi a szép hazugság? Semmi egyéb, mint az, ami önmagában hordja bizonyságát. Ha egy ember annyira fantáziátlan, hogy a hazugságát bizonyítékokkal támogatja, akkor mondjon inkább mindjárt igazat. Nem, a politikusok nem a mi embereink. Talán még az ügyvédek javára lehetne valamit fölhozni. A szofisták köpenye az ügyvédi kar tagjaira szállott. Mesterkélt hevük és irreális retorikájuk igazán elragadó. Képesek a hazug ügyet igaznak feltüntetni, mintha csak egyenest a Leontinus iskolájából jönnének. Sőt a tiltakozó esküdtek szájából diadalmas és fölmentő Ítéleteket csavartak ki, még olyankor is, amikor - mint az gyakran megesik, a védenceik igazán és félreérthetetlenül ártatlanok voltak. De az ügyvédeket nagyon is korlátozza a próza és nem röstellnek precedensekre hivatkozni. Minden mesterkedésük ellenére is kisül az igazság. Sőt még az újságok is megromlottak. Teljesen megbízhatókká lettek. Érzi az ember, amint keresztülgázol a kolumnákon. Ami megtörténik, az nem elolvasni való! Attól tartok, hogy e részben sem az ügyvédekről, sem az újságírókról nem lehet sok jót mondani. Különben, amiért én sorompóba szállok: az a hazugság a művészetben. Olvassam fel, hogy mit írtam? Nagyon jót fog neked tenni.

CYRIL: Olvasd fel, de adj előbb egy cigarettát. Köszönöm. Mellesleg szólva, melyik- folyóiratnak szántad?

VIVIAN: A Retrospective Review-nek. Azt hiszem, mondtam már, hogy kiváltságos elmék megint föltámasztották.

CYRIL: Kik azok a kiváltságos elmék?

VIVIAN: Magától értetődik, hogy a „Fáradt Hedonisták”. Ez egy klub, amelynek tagja vagyok. Minden összejövetelünkön száraz rózsát hordunk a gomblyukban és bizonyos kultuszt űzünk Domitianból. Attól tartok, hogy téged nem lehet beválasztani. Nagyon is szereted az egyszerű örömöket.

CYRIL: Azt hiszem, hogy csupa fekete golyót kapnék, mert jókedvű fickó vagyok.

VIVIAN: Nagyon meglehet. Meg aztán egy kicsit öreg is vagy már. Senkit sem veszünk fel, aki a rendes korban van.

CYRIL: No hát én úgy képzelem, hogy rémítően unatkoztok egymás társaságában.

VIVIAN: Hogyne. Ez egyik célja a klubnak. De ha megígéred, hogy nem vágsz minduntalan a szavamba, akkor felolvasom a cikkemet.

CYRIL: Meglátod, csupa fül leszek.

VIVIAN (nagyon tiszta, csengő hangon olvas): „A hazugság alkonya.” „Tiltakozás.” - Hogy korunk irodalma javarészt oly triviális és köznapias jellegű, ennek a jelenségnek egyik fő oka kétségtelenül abban keresendő, hogy a hazugság, mint művészet, mint tudomány és mint társas mulatság nagyon hanyatlott. Az ókori történetírók elragadó regényeket adtak tények formájában; a modern regényírók unalmas tényeket tálalnak föl regény ürügye alatt. A modern regényírónak módszer és stílus tekintetében is nagyon hamar a kékkönyv lett az ideálja. Megvan neki a maga unalmas „document humain”-je, nyomorúságos kis „coin de la création”-ja, amelybe górcsövön keresztül kandikál bele. Meg lehet őt találni a Librairie Nationaleban vagy a British Museumban, ahol szemérmetlenül olvassa össze a maga témáját. Még a más emberek gondolataihoz sincsen elég bátorsága, hanem minden dologért csökönyösen magához az élethez fordul és végezetül lexikonok és személyes tapasztalása között földre pottyan, miután megrajzolt néhány családi típust, vagy a napszámba járó mosónőt, és miután felhalmozott magában egy csomó hasznos tudnivalót, amelyről soha többé, még legbensőségesebb pillanataiban sem tud megszabadulni. Aligha lehet eléggé felbecsülni, hogy korunk e hamis ideálja milyen nagy kárt okozott az egész irodalomnak. Az emberek oly könnyű szívvel beszélnek a „született hazug”-ról, mint ahogy a született költőről beszélnek. De mind a két esetben rossz nyomon járnak. A hazugság és a költészet művészetek - s mint Plató mondotta, olyan művészetek, amelyeknek van közük egymáshoz - és megkívánják a leggondosabb tanulmányt, a legönzetlenebb odaadást. Éppen úgy megvan a saját külön technikájuk, mint ahogy megvan a kézzelfoghatóbb művészeteknek, amilyenek a képírásnak és a 'képfaragásnak, a maguk formai és színbeli rejtett finomságaik és átgondolt művészi módszerük. Mint ahogy gyengéd muzsikájáról ráismerünk a költőre, úgy lehet fölismerni a hazugot is ritmikai gazdagságáról és egyik esetben sem elegendő a pillanatnyi, véletlen ihlet. Itt is, mint egyebütt, gyakorlat előzi meg a tökéletességet. De a modern korban, amíg a versírás divatja nagyon is közönségessé vált (és ha csak lehetséges volna, be kellene tiltani,) a hazugság divatja szinte rossz hírbe került. Nem egy fiatal embernek veleszületett tehetsége van a nagyításra, amikor nekiindul az életnek és arravaló és nevelő környezetben, vagy a legjobb példák utánzása révén, igazán nagyszerű és csudálatos valakivé kellene fejlődnie. De rendszerint semmi sem lesz belőle. Vagy könnyelműen beleesik a szabatosság hibájába.

CYRIL: De kedves barátom!

VIVIAN: Kérlek, ne szakíts félbe a mondat közepén. Vagy könnyelműen beleesik a szabatosság hibájába vagy pedig rászokik arra, hogy idősebb és jól informált emberek társaságát keresse. Mind a két dolog egyformán végzetes a képzelőtehetségére nézve, mint ahogy végzetes volna bárkinek a képzelőtehetségére nézve, és hamarosan kifejlődik benne az igazmondás beteges és ferde hajlama, úgy, hogy minden állításban, amelyet hall, kezdi az igaz magvat kutatni, nem habozik ellentmondani olyan embereknek, akik nálánál sokkal fiatalabbak s nem egyszer oda lyukad ki, hogy regényeket ír, amelyek olyan élethűek, hogy senki sem hihet a valószínűségükben. És ez korántsem elszigetelt példa. Ez csak egy eset a sok közül és ha semmit sem teszünk arra nézve, hogy meggátoljuk, vagy legalább is megszorítsuk a tényeknek ezt a szörnyűséges bálványozását, akkor a Művészet ki fog szikkadni és a Szépség el fog tűnni az országból. Még Mr. Robert Louis Slevenson, a finom és költői prózának ez az elragadó mestere sem ment ettől a modern vétektől - igazán nem tudunk más nevet rája. A dolog úgy áll, hogy egy történetet meg lehet fosztani a valószerűségétől, ha nagyon is igazzá akarjuk tenni; és a The Black Arrow annyira művészietlen, hogy egyetlen anakronizmussal sem dicsekedhetik, míg Dr. Jekyll átváltozása végzetesen hasonlít a Lancet-ben olvasható orvosi kísérletekhez. Ami Rider Haggardot illeti, akiben megvan, vagy legalább is megvolt a nagyszerű hazug minden kelléke, ma annyira fél attól, hogy esetleg zseniálisnak fogják tartani, hogy mihelyest valami csudálatos dolgot beszél el nekünk, kötelességének tartja, hogy kitaláljon hozzá valami személyes emlékezést és csillag alatt fűzze hozzá a maga gyáva igazolását. A többi regényírónk sem sokkal jobb. Mr. Henry James úgy ír regényt, mintha kínos kényszermunka volna és apró motiválásokra, észre sem vehető „szempontok”-ra pazarolja tiszta irodalmi stílusát, szerencsés fordulatait, maró és metsző szatíráját. Mr. Hall Caine, igaz, hogy grandiózus akar lenni, de akkor aztán tele torokkal harsog. Olyan hangos, hogy senki sem hallja, hogy mit mond. Mr. James Payn nagyon ért ahhoz, hogyan kell leplezni a művészetben azt, amit nem érdemes kitalálni. Egy rövidlátó detektív szenvedélyével vadászik arra, amit messziről lát mindenki. Mennél messzebbre jut az ember a könyvében, a szerző a maga fölfüggesztéseivel, annál elviselhetetlenebbé válik. Mr. William Black phaetonjának paripái nem a nap felé törtetnek. Éppen csak hogy a szegény alkonyati égbolt olyan színű lesz ijedtében, mint egy rikító cromolitográfia. Mihelyest a parasztok megpillantják őket, rögtön a dialektushoz menekülnek. Mrs. Oliphant nagyon mulatságosan fecseg lelkészekről, lawn tenisz-partikról, háztartásról és egyéb unalmas dolgokról. Mr. Marion Crawford föláldozta önmagát a lokálkolorit oltárán. Hasonlít ahhoz a francia vígjátékbeli hölgyhöz, aki állhatatosan emlegeti „Olaszhon szép egét”. Azonkívül az a rossz szokása támadt, hogy erkölcsi laposságokat tálal föl. Minduntalan elmondja nekünk, hogy ami jó, az jó, s hogy ami rossz, az nem jó. Néha már szinte épületes. Igaz, hogy „Robert Elsmere” remekmű - remeke a „genre ennueux”-nek, az egyetlen irodalmi válfajnak, amelyet az angol közönség szívből tud élvezni. Egy gondolkozó, ifjú barátunk mondotta, hogy mindig az a társalgás jut eszébe, amely egy komoly, Nonkonformista család házában szokott folyni, délutáni tea mellett, és ezt igazán el lehet hinni. Igazán, ez a könyv csakis Angliában teremhetett meg. Anglia az elveszett ideák hazája. Ami pedig a regényíróknak azt a nagy és egyre sokasodó táborát illeti, akiknek a nap mindig az East Endben kel föl, azokról nem lehet egyebet mondani, mint hogy az életet durván találják és nyersen tálalják. Franciaországban sem állnak sokkal jobban a dolgok, ha ott nem írtak is olyan elszántan unalmas regényt, amilyen Robert Elsmere. Guy de Maupassant, metsző és maró iróniájával, szókimondó eleven stílusával, azt a pár silány rongyot is leszaggatja az életről, amely még rajta lóg s leleplezi a rút fekélyeket és a gennyedő sebeket. Komor kis tragédiákat ír, amelyekben minden ember nevetséges; keserű komédiákat, amiken nem tudunk nevetni a könnyeinktől, Zola Emil, híven ahhoz a büszke elvhez, amelyet egyik irodalmi kiáltványában megfogalmazott, hogy: „L’homme de genie n’a jamais d’esprit”, nagy elszántsággal iparkodik bebizonyítani, hogy nem zseni ugyan, de legalább unalmas tud lenni! És milyen fényesen sikerül ez neki. Pedig van benne erő! Néha igazán, mint Germinal-ban, itt-ott majdnem az eposzig emelkedik. De maga a mű elejétől végig el van hibázva, és nem erkölcsi szempontból, hanem csakis művészi szempontból. Etikai szempontból kétségkívül az, ami akart lenni. A szerző a legtökéletesebb igazmondó és szakasztott úgy írja le a dolgokat, ahogy megtörténnek. S mi egyebet kívánhat egy moralista? Éppenséggel nem osztozunk a mi korunknak Zola ellen való erkölcsi felháborodásában. Nem egyéb ez, mint Tartuffe felháborodása, amiért leálcázták. De a művészet szempontjából mit hozhatunk fel a L’Assommoir, Nana vagy Pol-Bouille szerzője mellett? Semmit. Ruskin egyszer úgy jellemezte George Eliot regényalakjait, hogy olyanok, mint a pentonville-i omnibuszok szemete, de Zola Emil karakterei még annál is rosszabbak. Szürkék a bűneik és még szürkébbek az erényeik. Életük folyása minden érdekesség nélkül való. Ki törődik azzal, hogy mi történik velük? Mi az irodalomban választékosságot, bájt, szépséget és képzelőerőt keresünk. Nem akarjuk, hogy az alsóbb néposztályok viselt dolgainak leírásával émelyítsenek és gyötörjenek bennünket. Daudet Alfonz már jobb valamivel. Elmés, hangja könnyed, a stílusa mulatságos. De legutóbb irodalmi öngyilkosságot követett el. Most már igazán senki sem érdeklődhetik Delobelle iránt az ő „Il‘faut lutter pour l’art”-jával, vagy Valmajour iránt, „az ő örökös csalogányrefrénjével vagy a költő iránt a Jackban” az ő „mot cruel”-jeivel, amióta a Vingt ans de ma vie littéraire-ből tudjuk, hogy ezeket a karaktereket egyenesen az életből vette. Ránk nézve egyszerre elvesztették minden életvalóságukat s azt a pár kvalitásukat, amellyel Csakis azok a valóságos alakok, akik sohasem éltek és ha a regényíró elég közönséges ahhoz, hogy az élettől kéri kölcsön az alakjait, legalább is elvben maradjon meg amellett, hogy az ő kitalálásai s ne dicsekedjék azzal, hogy másolatok. valaha rendelkeztek. Csakis azok a valóságos alakok, akik sohasem éltek és ha a regényíró elég közönséges ahhoz, hogy az élettől kéri kölcsön az alakjait, legalább is elvben maradjon meg amellett, hogy az ő kitalálásai s ne dicsekedjék azzal, hogy másolatok. A regényben egy karakter igazolása nem az, hogy az életben is vannak olyan alakok, hanem hogy a szerző az, aki. Máskülönben a regény nem művészi alkotás. Ami Paul Bourget-t, a román pszichológia mesterét illeti, abban a tévedésben leledzik, hogy a modern élet férfiairól és asszonyairól komolyan hiszi, hogy végtelen számú fejezeten keresztül ad infinitum analizálhatók. Ami a jó társaságbeli embereken igazán érdekel bennünket - és Bourget csak ritkán mozdul ki a Faubourg St.-Germainből s akkor is csak azért, hogy Londonba mehessen - az csakis a maszk, amelyet mindegyikük hord, nem pedig a valóság, amely a maszk mögött rejlik. Ez a beismerés nagyon megalázó, de hiába, valamennyien egy fából vagyunk faragva. Falstaffban van valami Hamletból és Hamletben nem kevés van Falstaffból. A hájas lovagnak is megvannak a maga melankolikus hangulatai és a fiatal királyfiból némely pillanatban kitör a nyers humor. Amiben különbözünk egymástól: az merőben esetleges: ruha, modor, hanglejtés, vallási nézetek külső megjelenés furcsa szokások és más efféle. Mennél jobban analizáljuk az embereket, annál inkább rájövünk, hogy nincs rajtuk mit analizálni. Előbb vagy utóbb beleütközünk abba a