részlet

A fordítás a szerző ügynöksége
(Deborah Harris Agency) által a kiadó rendelkezésére bocsátott kézirat alapján készült.
Павел Филатьев: ЗОВ

Fordította és a jegyzeteket írta Vígh Zoltán

Copyright © 2022 by Pavel Filatyjev
Hungarian translation © 2023 Vígh Zoltán
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © Artur Nichiporenko/ iStock / Getty Images Plus

ISBN 978 963 620 157 9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
A szöveget gondozta Török Mária
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ebben a könyvben azokat az eseményeket írom le, melyek tanúja és résztvevője voltam: szolgálati időmet az orosz légideszantcsapatok 56. deszantrohamezredében az ukrajnai háború előtt, az orosz hadsereg ukrajnai betörésének idején és a háború első két hónapjában. Kifejtem emellett személyes következtetéseimet és aggodalmaimat is annak kapcsán, ami Oroszországban történik.

Pavel Filatyjev

Amikor ezt írom, már másfél hónapja annak, hogy visszatértem az ukrajnai háborúból. Igen, igen, tudom, nem lehet kimondani, hogy „háború”, Oroszországban ezt a szót betiltották, de én mégis éppen így fogom nevezni: háború. Csak hogy még világosabb legyen: már betöltöttem a harmincharmadik évem, és mióta élek, mindig igazat mondtam, még akkor is, ha ezzel ártottam vele magamnak. Ilyen értetlen vagyok, nem tehetek róla, ez van.

Pedig bizony ez háború: a mi orosz hadseregünk lövi az ukránt, az meg visszalő, arrafelé folyton robbannak a gránátok és a rakéták. Hallották már valaha a közeledő lövedék hangját? Sajnálhatják, ha nem; feledhetetlen érzés, ahogy vibrál és sivít a levegő, közben a testedben minden összekavarodik, és elakad a lélegzeted. Aztán, ha mázlid van, meghallod a robbanást, és arra gondolsz, hogy jó napod van, persze csak akkor, ha közben megállapítod, hogy a lökéshullám nem tépte le semmidet, és nem fúródott a testedbe valamilyen repesz. Ha meg a dolgok nem így alakultak, mondd már, rossz napod volt, ezúttal elhagyott a szerencse. Egy szó, mint száz, ez ilyen meló…

Ezalatt katonák halnak meg mindkét oldalon, és persze békés civilek is, akiknek kijutott az a boldogság, hogy ott éltek, ahol valakik jónak látták megindítani a háborút, amelyet különleges műveletnek neveztek el.

Ja, és ne feledkezzünk meg a háborút kísérő éhségről, betegségekről, álmatlan éjszakákról, a bűzös mocsokról, meg hogy állandóan túlteng benned az adrenalin, ami felemészti a szervezet tartalékait, de csak így ad erőt, sebességet és gyors reakcióidőt az embernek. Majd később, amikor visszajössz a hadműveleti övezetből, úgy fogod érezni magad, mint egy kifacsart citrom, és rádöbbensz, hogy az egészséged már egyáltalán nem a régi.

És ott van még a lelkiismereted: nyomasztó súllyal nehezedik a szívedre és a lelkedre – már ha van neked olyan – az erkölcsi érzéked, hiszen akaratlanul is felteszed magadnak a kérdést: ugyan mi végre és minek a nevében teszed, amit teszel? Miért kockáztatod az életedet és az egészségedet? Minek piszkítod be a karmádat, amely talán amúgy sem teljesen makulátlan?

Ha már látnom kellett, most elmondom, milyen is a háború, és hogy én hogyan csöppentem bele. Tisztában vagyok vele, milyen felelősség terhel azért, ha információkat árulok el katonai szolgálatomról, de ha elhallgatom őket, azzal csak ahhoz járulok hozzá, hogy tovább nőjenek a veszteségeink.

Február 24., 00:00

Nem sokáig tartott a menet, ilyen-olyan mezőkön vágtunk át. Éjszaka esett, az utat sár borította. Éjjel két óra körül ébredhettem fel. A gépkocsioszlop a vasútvonal menti bokros területen sorakozott fel több sorban, a motorokat leállították, a fényszórókat lekapcsolták. Mindenkinek megparancsolták, hogy kösse fel a „barát vagy ellenség” megkülönböztetését szolgáló fehér szalagokat a bal karra és a jobb lábra; valahonnan hirtelen előkerült és kézről kézre járt egy szobafestéshez használt fehér ragasztószalag is.

Még amikor február 19-én elhagytuk a gyakorlóteret, a teherautókra felmázoltak egy vízszintes fehér csíkot. Február 23-án este indulás előtt jött a parancs a sofőröknek, hogy fessenek egy ferde vonalat a csík alá: felfordított pipa lett belőle. Most meg, amíg mindannyian valahol a vasútnál álltunk teljes sötétségben, és tekergettük a szalagokat a bal karunkra és jobb lábunkra, a sofőrök megint parancsot kaptak: még egy csíkot kellett festeniük a ferde vonal alá. Kész lett a Z betű.

Miközben várakoztunk, a karok és lábak felpántlikázásával bíbelődve, és a sűrűn egymás mellé állított teherautók mellett beszélgettünk és cigiztünk, a szomszédban álló lövegvontató Ural személyzete győzködni kezdett, hogy menjek át hozzájuk: csak három emberük van a löveg kezelésére a szükséges öt helyett. A sötétben odajött a szakaszparancsnokuk is, egy fiatal hadnagy – tényleg elkél nálunk a dolgos kéz, unszolt, gyerünk, állj be hozzánk!

Fogtam a málhazsákom meg a sisakom, és átmentem az Uralhoz. Arra gondoltam, ott talán hasznomat is vehetik, az aknavetőkről ugyanis fogalmam sincs. A hátizsákot és az acélsisakot felhajítottam a platóra, és a töksötétben megpróbáltam bevergődni a zárt ponyva alá. Át akartam mászni a hátsó oldalfalon, de a golyóálló mellényemre aggatott tárak beszorultak valahova, a nadrágom is beakadt, nem tudtam feljebb emelni a lábam; ott maradtam lógva, a páncélmellényemnél fogva könyököltem az Ural oldalfalának peremén. Újabb erőfeszítést téve végül fejjel előre zuhantam a raktérbe, és nyomban felkiáltottam a fájdalomtól: sötét volt ugyan, mégis azt éreztem, hogy elvesztettem a szemem világát…

Nem értettem, mi történhetett, aztán már a ponyva alatt fekve a jobb szememre tapasztottam a kezem, és nedvességet éreztem, meg éles fájdalmat… Körben sötétség, valaki a teherautón öngyújtóval próbált fényt csiholni, hogy az arcomba világítson. Levettem a kezem, és próbáltam felfogni, hogy mindkét szememre látok-e, vagy csak az egyikre. Az a valaki, aki az arcomba világított, felkiáltott: „Hű, bazmeg!”

Rögtön azt kérdeztem tőle, egyben van-e a szemem. Ő meg az öngyújtó lángjánál azt felelte: „Vedd el a kezed, gőzöm sincs!”

Láttam, hogy véres a kezem, és éreztem, hogy valami forró folyik az arcomon. Kiderült, hogy a szemem ép, de a felső és alsó szemhéjam is felhasadt. A ponyva alatti gyenge fényben körülnézve megállapítottam, hogy a szememet esés közben egy katonai éthordó fogantyújába vertem be. Dühömben belerúgtam. Tekingettem körbe, és láttam, hogy egy fiatal aknavetős srác ül velem. Az egész rakodótérbe ládákat és aknákat zsúfoltak, hevert ott aknavető, háromlábú állvány, tüzérségi tájoló. Utazni is így kell majd, a ládákon. Elgondolkoztam: mi a nyavalyának kell ez nekem harminchárom évesen, nem volt talán elég a kalandokból a Kaukázusban, jobb lett volna, ha csendben ülök a saját századomban, még jó, hogy nem vertem ki a szemem. Rágyújtottunk, megismerkedtünk, és újból elaludtunk…

***

Áprilisban evakuáltak a Nyikolajev1 alatti első frontvonalból, mert szaruhártya-kötőhártya gyulladás kezdődött a szememben. A bennünket ért sorozatos tüzérségi támadásokban sár fröccsent rám a lövészárokban, és a szemembe is jutott; nem éppen kellemes, de semmiség, gondoltam, jó, hogy ennyivel megúsztam. De aztán begyulladt a szemem, az egyiket már nyitva sem tudtam tartani, és néhány nap múlva a felcser azt mondta, muszáj, hogy evakuáljanak, mert kezelés nélkül meg is vakulhatok. Elvittek az egészségügyi csoportba Herszonban, amit addigra már megszálltunk, onnan meg átszállítottak Szevasztopolba.

Az érzés, amely akkor fog el, amikor elhagyod a harcok övezetét, leírhatatlan…

Két hónapon át mocsok, éhezés, fagyoskodás, verejték – és folyton azt érzed, hogy melletted ólálkodik a halál. Kár, hogy a riportereket nem engedik a közvetlen tűzvonalba, így aztán az ország nem tud rácsodálkozni, hogyan is néznek ki a deszantosok. Borostásak, mosdatlanok, koszosak, soványak és dühösek. Nem világos, kire dühösek jobban: a makacs ukránokra, akik nem hajlandóak maguktól „denacifikálódni”, vagy inkább a saját tehetségtelen parancsnokaikra, akik még a hadműveletek idején sem képesek megszervezni a katonák ellátását. A századomban a srácok fele ukrán egyenruhába öltözött át, mert azt jobb minőségűnek és kényelmesebbnek találták, és persze a saját orosz mundérjaik addigra teljesen elrongyolódtak. A mi hatalmas országunk képtelen felruházni, felszerelni és jóllakatni saját hadseregét. Nekem például a legelejétől nem jutott a Ratnyikból,2 az egyéni hadfelszerelésből, és úgy léptem át a határt, hogy még hálózsákom sem volt. Egy hét múlva a fiúk kerítettek nekem egy régit, szakadt cipzárral. Ha azt mondom, örültem neki, azzal semmit sem adok át abból, mit éreztem. Földön aludni egy rongyos hálózsákban télen, az első vonalban (és Ukrajnában márciusban még voltak fagyok) – ez aztán igazi trip, utazás önmagad legmélyebb pszichés rétegeibe. Egy szó, mint száz, valamikor március közepén fájni kezdett a lábam és a hátam, én meg hosszasan töprengtem, hogy vajon az izmok vagy a szalagok fájnak. Tompán tűrtem, sántikáltam, és mindent arra fogtam, hogy jóformán soha nem vettük le magunkról a golyóálló mellényt és a sisakot. A későbbiekben megtudtam, hogy a fagyos földön való alvástól, a víz és az étel hiányától és persze a sok megerőltetéstől a gerincem minden részében porcleválások keletkeztek, plusz nyaki sérv, kizáródott porckorongsérv a gerinc alsó részén, nem beszélve a megmagyarázhatatlan fájdalmakról a lábízületekben.

Ami meg az evakuációt illeti… Két hónapot töltöttél a tűzvonalban, és akkor bumm, kihoznak onnan, és persze örülsz annak, hogy kikerültél ebből a szarból, de ugyanakkor szomorú is vagy, mert a bajtársaid ott maradnak, és senki sem tudhatja, mi lesz majd a sorsuk. A boldogság érzése keveredik a bűntudattal a többiekkel szemben, akik a lövészárokban vannak, te meg otthagyod őket.

Egy PAZ kisbuszban utaztunk: az utastérben vagy húsz sebesült, koszosan, elcsigázottan, véres egyenruhában. A súlyos sebesültek arcáról leolvasható volt a fájdalom és a szomorúság, akik meg könnyen megúszták, örültek, hogy végre elhúzhatnak a frontról. Mivel nekem nem volt lőtt sebem, a betegek közé soroltak, ezért az ajtó előtti lépcsőfokon ültem – nem jutott mindenkinek szék a buszon, és sokak az enyémnél kényelmetlenebb helyen húzták meg magukat. Öt-hat órát kellett zötyögnünk, pontosan nem emlékszem, de valamikor ezekben az órákban engedett fel bennem a feszültség, és elgondolkoztam életem legutóbbi két hónapján, azon, hogy mi is volt ez, miért volt erre szükség, cselekedtem-e valami jót, vagy ellenkezőleg, valami rosszat, miért vettem részt ebben, és hogy a fenébe kerültem ide. Ettől a pillanattól kezdve nem szűnik bennem a lelkiismeret, a patriotizmus és a józan ész koktéljából származó belső monológ.

Ha sablonosan nézzük, azt a választ kapjuk, hogy katona vagyok, deszantos, aki köteles végrehajtani a parancsokat, és nincs jogom elgyávulni, ha menni kell, hát menni kell a háborúba, amikor az elkezdődik. Kötelességem országom javát szolgálni, és védelmezni Oroszország népét. A józan ész azonban rögtön elkezd ellenkezni, és kérdéseket feltenni.

„Ukrajna fenyegette Oroszországot?”

A környezetemben mindenki azt mondja, hogy Ukrajna be akart lépni a NATO-ba. De vajon megtámadunk minden országot, amely a NATO-ba kívánkozik? Lettország, Litvánia, Észtország, Lengyelország már tagja ennek a blokknak. Finnország most lép be. Törökország felett nem is olyan régen lelőtték egy harci gépünket, de a történteket meglepő gyorsasággal elfelejtettük. Japánnal vitánk van a Kuril-szigetek miatt. Az ördögbe is, még az Egyesült Államokkal is határosak vagyunk keleten. És mindez nem elegendő indok arra, hogy háborút indítsunk. Elvégre nem támadunk rájuk, vagy csak egyelőre nem?

Ezek szerint nem ez a háború oka.

„Ha nem mi támadjuk meg Ukrajnát, ő támadott volna meg bennünket?”

Sokan szajkózzák a televízióban látottak-hallottak után, hogy csak figyelmeztető csapást mértünk, de hogyan lehet elhinni, hogy Ukrajna rátámadt volna Oroszországra, a Krímre, ha közben az ukrán fegyveres erők saját határaikon sem tudták tartani a frontot? Védekezve háborúznak, miközben hatalmas veszteségeket szenvednek, és köztudott, hogy háborúban könnyebb védekezni, mint támadó hadműveleteket végrehajtani. Hogyan tudott volna támadni az az ország, amely kínkeservesen védekezik, és ha lassan is, de egyre csak veszti el a területeit? Nem lett volna egyszerűbb, ha a mi hadseregünk megerősíti a határokat és a védelmet Ukrajna körül, majd az ukránok támadása után védekezve száll szembe az ellenséggel, szétveri a támadó potenciáljukat, végül pedig ellentámadásba megy át? Hiszen ebben az esetben a mi veszteségeink sokkalta kisebbek lettek volna, a világ közvéleménye pedig nem tudta volna agresszióval vádolni Oroszországot, meg kikiáltani megszállónak és területrablónak. Láthatjuk tehát, hogy az állítás, miszerint Ukrajna Oroszország megtámadására készült, szintén nem igaz.

„Ukrajnát rabságba döntötte a nácizmus, az orosz lakosságot megfosztják jogaitól?”

Beszélgettem olyan emberekkel, akik a háború kitörése előtt megfordultak Ukrajnában, és bármennyire furcsa, egyikük sem tudott nekem felidézni egyetlen konkrét esetet sem, amikor valaki megsértette volna valaki másnak a jogait, vagy bárkit megaláztak volna orosz családnevéért, esetleg azért, mert nem tud ukránul. Egyébként pedig a világ bármely országában lehet egyedi példákat találni nemzetiségi alapon kitört családi konfliktusokra.

„Azért támadtunk, hogy megmentsük a donyecki és a luganszki népköztársaságokat?”

Mi ez a két „népköztársaság”, orosz rövidítéssel a DNR és az LNR? Tényszerűen és jogilag ez a két régió Ukrajna része volt, aztán fellázadtak, és úgy döntöttek, hogy függetlenednek. Ez nem ugyanaz, mintha Karéliának kedve szottyanna Finnország részévé válni, vagy ha Szmolenszk megye Litvániához, a rosztovi Ukrajnához, Jakutföld az Egyesült Államokhoz vagy Habarovszk Kínához szeretne csatlakozni? Miért védelmezzük az LDNR-t? Ettől jobb lett a sora a Donyec-medencében élő egyszerű embereknek? Ilyesmit mi sem tűrtünk el az Oroszországi Föderációban, ahogy Csecsenföldnek sem adtuk meg a függetlenséget, és életek ezreivel fizettünk ezért a döntésért. Akkor miért műveltük ugyanazt a szomszédainknál? Mindeközben az LNR és a DNR vezetésébe ültetett emberek Oroszország támogatása dacára sem voltak képesek szociális ellátást és biztonságot garantálni saját lakosaiknak, és az emberek emiatt tömegesen szöktek onnan Oroszországba, a Krímbe és Ukrajnába. Beszélgettem olyan emberekkel, akik a háború elől menekültek el Donyeckből és Luganszkból, de nem hallottam tőlük a nácizmus megnyilvánulásairól, noha az orosz tömegtájékoztatásban folyton ezekről kiabálnak. Egytől egyig arról számoltak be, hogy a háború miatt hagyták el otthonukat, és mást sem akarnak, mint békében élni és dolgozni. Ha mindenképpen szerettünk volna segíteni Donyeck és Luganszk népén, akkor miért nem szorítkoztunk arra, hogy orosz útlevelet osztunk ki mindenkinek, aki kéri? Nálunk bőségesen akad puszta föld, amelyet nem érintett még emberi kéz; hát akkor legyenek szívesek ideutazni, velünk élni és dolgozni. Minek nekünk egy idegen állam területe is? Minek? Talán nincs elég földünk? Talán mindazok, akik valóban Oroszországban akartak letelepedni, még nem kapták meg az orosz személyi igazolványaikat, és nem költöztek át hozzánk?

Jegyzetek

1 Ukránul Mykolaiv. A földrajzi neveket a szerző által használt orosz formában hagytuk.

2 A Ratnyik az orosz hadseregben 2014-ben rendszeresített, moduláris egyéni felszerelés, amely tíz alrendszerből áll: ruházat, védőeszközök, fegyverek, tájékozódás, kommunikáció, megfigyelés, málházás, pihentetés stb.

Tartalom

Február 24., 00:00

Február 24., 04:00

Február 24., reggel

Február 24., dél

Február 24., a nap második fele

Február 25., a nap első fele

Február 25., a nap második fele

Február 26.

Február 27.

Február 28.

Március 1., éjszaka

Március 1., nappal

Március 2.

Március 3.

Március 4.

Március 5.

Március 6.

Március 7.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Big Shoulders Stencil Display – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0