Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Blaise Pascal

PASCAL GONDOLATAI

A BIZONYÍTÁS ÉS ELŐADÁS MÓDSZERÉRŐL

ISMERETEINK BIZONYTALANSÁGÁRÓL

AZ ISTENSÉGRŐL ÉS AZ ERKÖLCSI ELVEKRŐL

ELSŐ RÉSZ Isten létezéséről

MÁSODIK RÉSZ. Az erkölcsi elvekről

A JÖVŐ ÉLET ESZMÉJÉVEL VALÓ FOGLALKOZÁS SZÜKSÉGÉRŐL

AZ EMBERI NAGYSÁGRÓL ÉS GYARLÓSÁGRÓL

A NÉP ELŐÍTÉLETEIRŐL ÉS A KÖZVÉLEMÉNYRŐL

AZ EMBERNEK SZÜKSÉGE VAN A VALLÁSRA

A KERESZTYÉN VALLÁS HELYESSÉGÉRŐL

ELSŐ RÉSZ A keresztyénség indokolásáról általában

MÁSODIK RÉSZ A keresztyén vallás erkölcsi bizonyítékairól

HARMADIK RÉSZ A vallás történelmi bizonyítékai

KÜLÖNFÉLE GONDOLATOK

A SZERELEMRŐL

ÍRÓI TEKINTÉLY A BÖLCSELET TERÉN

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Blaise Pascal

PASCAL GONDOLATAI

fordította:
Béri Gyula

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-265-8 EPUB
ISBN 978-963-678-266-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1890

a borító Blaise Pascal (1623 – 1662)
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Blaise Pascal

Fényes lángész, mely, mint a csillag, ragyogva futja be pályáját s levilágít a földre; lángész, mely elérni látszik már a tökéletességet, de amely eljutva az emberi tudás korlátjaihoz, onnan visszaverődik és tehetetlenségének érzetében sebzett szívvel tudatja velünk nagy szellemének örökéletű vívmányait…

Íme Pascal életének története.

Gyermekkorában rendkívüli eszességével majdnem rémületbe ejti atyját és környezetét; tizenhat éves korában már az elsőrangú tudósok közt foglal helyet és felfedezései néhány évvel később nevét halhatatlanná teszik.

Atyja, aki elébb Clermond-Ferrand-ban[1] a törvényszék elnöke volt s később 1631-ben Párizsban telepedett le, szellemes gyermekét, aki anyját már hároméves korában elvesztette, maga kezdte nevelni s észrevevén, hogy ezt a mennyiségtan rendkívül foglalkoztatja, sőt izgalomba hozza, megtiltotta neki e tudománnyal való foglalkozást.

Pascal életéből nővére, madame Périer, aki imádattal határos csodálatot érzett nagy szellemű és gazdag kedélyű testvére iránt, sok apró részletet mond el arra nézve, hogy mily rendkívüli módon nyilatkozott a gyermek lángesze. Atyjának kívánsága előtt meghajolt s nappalait egészen neki áldozta fel, gyorsan haladva előre a kijelölt tudományokban. De éjjeleit önmaga számára tartotta fenn, előszedve kedvenc mennyiségtani íróit s elmélkedve e tudomány rejtélyein.[2]

Tizenhat éves korában írta első művét (Traité des sections coniques, a kúpszeletekről), amellyel egyszerre megalapította hírnevét s amely oly nagy feltűnést keltett, hogy - mint madame Périer írja -, általános volt az a meggyőződés, miszerint Archimédesz óta a mennyiségtan terén nem tűnt fel ily rendkívüli tiszta lángész.

Egymás után következtek most Pascal mennyiségtani, természettani művei, felfedezései, korszakot alkotó új tételei. A nagy szellemi munka, melyet végzett, egészségét örökre tönkre tette; s még fokozta betegségét az a lelki rázkódás, melyen halála előtt néhány évvel keresztül kellett mennie. Egy ízben kikocsizva, megbokrosodott lovai a Szajna hídjáról a vízbe rohantak; a kocsi, miután eltört rudját a lovak magukkal ragadták, a hídon maradt és Pascal nem szenvedett sérülést; de ez esemény, a közvetlenül fenyegető veszély látása haláláig mély benyomással maradt képzelődésére. Különben húsz éves korától fogva haláláig, 1662 augusztus 19-ig, mint maga mondta, alig volt oly nap, amikor ne szenvedett volna.

A kedvenc tárgyával való foglalkozást abba kellett hagynia. Szórakozást ajánlottak neki. De a társadalom aprólékos szokásai nem tudták lekötni szellemét. Rövid ideig a párisi társaság kedvelt alakja volt; de csakhamar odahagyta a nagyvilág zaját. Ez időben írta a Discours sur les passions d’amour-t, melyből kitűnik, hogy Párizsban megismerte szíve a szerelmet is; de vonzalmáról, melyet csak sejteni lehet, semmit sem tudunk.

Jacquelina nővérének tanácsára, aki a Port-Royal-des-Champs zárdában volt, visszavonult teljesen a magányba. Nagy szelleme írtózván a tétlenségtől, figyelme korának bölcseleti és valláserkölcsi mozgalmai felé irányult.

A port-royali zárda élén akkor Angélique-Jacqueline Arnauld állt, e szellemes nő, aki az egész zárdát újjá alakította, maga köré gyűjtvén az akkori eszmék legkiválóbb harcosait. A Port-Royal kormányzati ügyeinek vezetésére a jansenista Saint-Cyrant-t kérték fel, aki magával hozta az új irány szellemét. Csakhamar aztán köréje csoportosultak a kor legelőkelőbb szellemei, mint Lemaitre, a hírneves ügyvéd és jogbölcsész, Séricourt, Lancelot Sacy, Antoine Arnauld, és mások,[3] többnyire rokonai a zárda főnöknőjének, aki nővérét és anyját is magához vette a zárdába. A jansenismus, amelynek leghatalmasabb védbástyája a Port-Royal lett, tudvalevőleg az által akarta az egyházat reformálni, hogy dogmáit eredeti egyszerűségükbe óhajtotta visszavinni; új tanaival az egyetemes egyház egységét nem akarta megbontani, s e vallási irány megalapítója, ez idegen származású francia Luther, katolikus akart maradni akkor is, midőn kimondta, hogy a hierarchiát át kell alakítani és hirdette a predesztináció tanát.

Ez iránnyal szemben erős ellentállást fejtettek ki a régi iskola hívei, kik gyökeresebb változtatások nélkül akarták fenntartani az egyházat s akik közt Bossuet foglalja el ékesszólásával az első helyet.

E két irány mellett egy harmadik is fellépett a harc mezején, szenvedélyesebben kíméletlenebbül, mint a két előbbi. Ez volt a jezsuiták hatalmas tábora.

Midőn Pascal a Port-Royalba vonult vissza, a jansenistáknak erős vezérre volt szükségük. Arnauld nem bírta már a harcot; a közvélemény gondolkodás nélkül fogadta el az ellenpárt nézetét, mely Arnauld és elvtársai iratait kárhoztatta.

Pascal elfogadta a reá váró vezérszerepet és mindenekelőtt megváltoztatta a harc eddigi modorát. Nem elvont, tudományos értekezésekkel szállott síkra, hanem a társadalomhoz, a nagy közönséghez fordult s egyszerű és e mellett erőteljes, könnyed s szellemes modorban kezdte írni a Lettres de Louis Montalte à un Provincial de ses amis című művét, melyet csak egy megírni szándékolt, de kora halála miatt be nem fejezett nagyobb bölcsészeti műve bevezetésének tekintett, s amelyről Voltaire azt mondja, hogy «Moliére legjobb vígjátékaiban sincs több szellem, mint a Lettres à un Provincial első részében és Bossuet semmivel sem fenségesebb, mint a Lettres à un Provincial második része». Világos tiszta ész – ridegség nélkül; nemes kedély, érző szív – túlérzékenység nélkül; emberszeretet – elfogultság nélkül; az emberi gyarlóságok sokszor kíméletlen ostorozása – gyűlölet nélkül; meglepő szellemesség – keresettség nélkül; egyszerű, és e mellett bámulatosan szép, vonzó stíl; mélység – feneketlenség nélkül: íme Pascal egyénisége, mely előttünk műveinek olvasása közben mintegy kidomborodik. Minden sorából kiérezzük nagy szellemének merész szárnyalását az istenség felé. Hevesebb kifakadásai sem válnak visszataszítóvá; sőt van azokban is mindenkor valami vonzó, szeretetre méltó elem. Gondolatait olvasva, ott áll előttünk az ő rokonszenves egyénisége, mely a francia szellem egyik méltó büszkeségét képezi.

Gondolatai, melyeket apránként s minden rendszer nélkül írt, s melyeket legelőször a Port-Royal hozott nyilvánosságra, több kiadásban, változtatásokkal, kiegészítésekkel, kihagyásokkal jelentek meg; az egyes kiadók sokszor tetszésük szerint bántak el az egyes részekkel, úgyhogy, bár Cousin Viktor nagy fáradsággal s szigorú kritikával igyekezett az eredeti szöveget megállapítani, mostanáig sem bírjuk teljesen Pascal eredeti szövegét.[4]

Gondolataiban tükröződik vissza leginkább Blaise Pascal egyénisége. Az írónak, aki - mint Cousin mondja - szívének vérével írt, tépelődései, kételyei, önmagának és az emberi tudásnak kicsinylése, de e mellett szeretete tisztán kitűnik gondolataiból. Valami bámulatos közvetlenség, csaknem gyermekes báj csillog elő tiszta, romlatlan, fényes lelkületéből; s örömmel követjük őt, bárhová ragad magával. Érezzük, hogy ő, aki a bölcsészetről, a tudományokról s a költészetről is olykor kicsinylőleg szólt, mily nagy bölcsész s akarata ellenére is mily nagy költő.

És bár Pascal boldogtalansága az életet sötét színben látja, jól esik nekünk, hogy érző szíve, emberszeretete minden során átragyog. És midőn bántó érzést kelt bennünk az a tudat, hogy fájdalmasan rövid életét szakadatlan szenvedések közt, a boldogság megismerése nélkül kellett eltöltenie: jól esik tudnunk, hogy szenvedéseit nagyon megenyhítette atyjának szeretete és az a benső, gyöngéd viszony, mely közte és két nővére közt mindvégig megmaradt; jól esik Pascal levelezését olvasnunk, melyet részint ő maga, részint pedig Jacqueline nővére nevében is Gilberte nővérével, madame Périer-vel és ennek férjével folytatott s amelyből kitűnik egyrészről az ő gyöngéd testvéri szeretete, másrészről az az imádatszerű rajongás, mellyel őt nővérei körülvették.

A fordító

[1] Itt született Blaise Pascal 1623. június 19-én.

[2] Atyja eleinte nem akart mennyiségtani könyvet a kezébe adni s egy ízben meglepve őt szobájában, csodálkozva látta, hogy egyes mennyiségtani tételekre önmagától jött rá s mintegy újra felfedezte e tudomány egyes alaptételeit, melyeket a nagy tudósok csak fokozatosan alkottak meg.

[3] Demogeot: Histoire de la littérature française. Paris. Hachette 1878. 392–399. lap.

[4] E helyütt Blaise Pascal összes Gondolatait közöljük, melyek ily címen a legtöbb kiadásban megjelentek; s e részben több kiadás egybevetésével a lehető legnagyobb teljességre törekedtünk. Az első kiadásoknak a vallásra vonatkozó részeit is közöljük itt, kivéve egy rövid fejezetet, mely a vallás gyakorlásáról szól s Isten létezését, – mint Voltaire mondja – még gyerekes és a tárgy komolyságához nem méltó módon akarja bizonyítani. Mellőzhetőnek véltük még az első kiadásokból egy másik rövid befejezetlen rész közlését is, melyben Pascal egy vitatkozása alkalmával Montaigne-t és Epiktétoszt jellemzi.

A Discours sur les passions d’amour című fejezetet, melyet legelőször Cousin közölt a Revue des deux mondes-ban s azután Faugère vett fel kiadásába, szintén közöljük e helyen. E Discours kétségkívül egyike a legszebbeknek s leginkább jellemzi Pascal rokonszenves egyéniségét. – Pascal Gondolatait egyes kiadók különféle bíráló megjegyzésekkel kísérik, melyeket mi nagyrészt mellőztünk, s ahol itt-ott más kiválóbb írók, mint Voltaire és Condorcet megjegyzéseit közöljük, ezt nem bírálatképpen tesszük, hanem mivel érdekesnek hisszük Pascal nézeteit összehasonlítani más nagy szellemek nézeteivel. Pascal bölcsészete nem alakulhatott meg teljesen; s azt, mint befejezett rendszeres egészet nem is lehet bírálat tárgyává tenni. A tudományos világnak minden esetre pótolhatatlan vesztesége marad az mindig, hogy e nagy szellem kora halála miatt be nem fejezhette bölcsészetének rendszerét.

PASCAL GONDOLATAI

A BIZONYÍTÁS ÉS ELŐADÁS MÓDSZERÉRŐL

I.

Azt hiszem, hogy a kimondott tételek bebizonyításának módját nem tudnám semmivel jobban megértetni, mint hogy ha ismertetem azt az eljárást, amelyet e részben a mennyiségtan követ.

Mindazáltal szükséges még előbb, hogy egy ennél is tökéletesebb módszernek az eszméjét előadjam, habár ezt mi, emberek, sohasem fogjuk elérhetni. Mert ami még a mennyiségtan fogalmain is felül van, az már túlhaladja a mi képességeinket; de mégis szükségét látom annak, hogy szóljak erről, még ha sohasem fogjuk is azt gyakorlatilag alkalmazhatni.

Ez a valódi módszer, amely a bizonyító eljárás legtökéletesebbje lenne, ha elérhetnők azt, két főelven alapszik: az egyik, hogy sohasem volna szabad oly kifejezést használnunk, amelynek értelmét előbb pontosan meg nem határoztuk; a másik, hogy nem volna szabad semmi tételt kimondani, mielőtt azt be nem bizonyítottuk már ismert igazságokkal. Egy szóval: meg kell minden kifejezés fogalmát határozni és be kell bizonyítani minden állítást. De hogy e módszert követhessük, mindenekelőtt meg kell magyaráznom, mit értek fogalom-meghatározás alatt.

A mennyiségtanban csupán azon meghatározásnak van helye, amelyet a logikusok névmeghatározásnak neveznek, t. i. hogy nevet adnak oly dolgoknak, melyeket tökéletesen ismert kifejezésekkel világosan megjelöltek. A meghatározásnak én is csupán csak e neméről fogok szólni.

E meghatározásnak haszna az, hogy az előadást világossá és röviddé teszi az által, hogy egyetlen szóval kimondja azt, amit különben csak több fogalommal lehetne kifejezni.

De ezt oly módon kell tenni, hogy az illető szót, melynek fogalmát meghatároztuk, azontúl már csupán azon egy értelemben használjuk s ha netalán több értelme is van e szónak, ezek használatát mindenesetre kerüljük ki.

Íme egy példa: Ha felmerül a szüksége annak, hogy a két egyenlő részre felosztható számokat megkülönböztessük azoktól, melyek két egyenlő részre fel nem oszthatók, akkor, hogy ne kelljen mindig ily hosszas meghatározást használnunk, a számok mindkét nemének egy-egy nevet adunk s azt mondjuk, hogy «páros számnak fogom nevezni mindazon számot, amely törtek nélkül két egész egyenlő részre osztható».

Íme egy mennyiségtani meghatározás; megjelöltünk világosan egy dolgot, t. i. «a két egyenlő részre osztható számokat» s e fogalom részére oly nevet adtunk, melynek aztán minden netalán létező egyéb értelmét elvettük.

Kitűnik ebből, hogy a meghatározásoknál teljes szabadsággal járhatunk el s hogy egyszersmind aztán itt minden ellenmondás, kétség ki van zárva; mert hiszen bármely dolognak tetszésünk szerint adhatunk nevet, csakis arra kell ügyelnünk, hogy ugyanazon nevet ne adjunk két különböző dolognak. És ha ezt mégis tennők, akkor ne zavarjuk össze az ez által előálló következményeket, vagyis ezek egyikét a másikra ne terjesszük ki.

Ha valaki e hibába esik, biztos és csalhatatlan szerrel lehet ezen segíteni: t. i. gondolatban a meghatározást mindenkor a meghatározott dolog helyébe kell tenni, ez utóbbit az előbbivel helyettesíteni és mindig szem előtt tartani a meghatározást, úgy, hogy például valahányszor páros számról van szó, mindig arra gondoljunk, hogy az oly szám, mely két egész egyenlő részre osztható és azután e két dolog oly annyira elválaszthatatlan legyen gondolkodásunkban, hogy mihelyt valaki az egyikről szól, a másik azonnal vele együtt eszünkbe jusson.

A mennyiségtannal foglalkozók is s általában a helyes módszert követők csakis azért adnak nevet egyes dolgoknak, hogy az előadást rövidebbé tegyék s nem azért, hogy azon dolgoknak, melyről beszélnek, a fogalmát megváltoztassák; s felteszik, hogy a rövid kifejezéseket gondolatban mindig kiegészítjük azok meghatározásaival s azokat csupán azért használják, hogy a sok szó által előidézhető zavart elkerüljék.

Semmi sem hiúsítja meg jobban a sophisták furfangos álokoskodásait, mint éppen ezen módszer, amelyet mindig követnünk kell s amely mindennemű nehézséget és kétértelműséget eloszlathat.

Ezek után már most visszatérek a helyes módszer ismertetésére, amely, mint mondtam, nem egyéb, mint hogy mindennek a fogalmát meg kell határozni s mindent bizonyítani kell. Kétségkívül szép lenne e módszer, de teljesen kivihetetlen; mivel kétségtelen, hogy a legelső dolog, amelynek fogalmát meg akarnók adni, egyéb oly dolgokat feltételezne, amelyekkel az előbbit meghatározhatnók; ezen dolgok fogalmát ismét csak más dolgok segélyével adhatnók meg és így sohasem juthatnánk olyanokra, amelyeknek fogalmát már csupa ismert, vagyis általunk meghatározott dolgokkal fejeznők ki.

Ha így a legvégsőig visszük a dolgot, szükségképpen oly kezdetleges dolgokhoz jutunk, amelyeknek fogalmát már nem lehet meghatározni, vagy oly kétségtelen szabályokhoz, melyeknek bebizonyítására már maguknál e szabályoknál világosabb szavakat nem találunk. Kitűnik ebből, hogy az ember természetileg s változhatatlanul képtelen arra, hogy bármely tudományt is feltétlenül tökéletes módszerrel tárgyaljon; de ebből ismét nem következik az, hogy ennél fogva minden módszert mellőznie kell.

Mert van egy módszer, a mennyiségtané, amely ugyan a legigazibb módszert el nem éri, de megközelíti; mivel ha nem is a leginkább meggyőző, de a legbiztosabb. Nem határoz meg és nem bizonyít mindent: és ezért nem éri el az egészen helyes módszert; de csupán csak oly dolgokat tételez fel, és hagy meghatározatlanul, melyek világosak és állandóak már természetüknél fogva: és ezért tökéletes e módszer, mert az okoskodások helyett a természet támogatja.

Ez a legtökéletesebb módszer nem abban rejlik, hogy mindent meg kell határozni és bizonyítani, sem abban, hogy semmit sem határozzunk meg; hanem hogy a középúton maradjunk: ne határozzunk meg oly dolgokat, melyek már magukban véve világosak s mindenki által ismertek, másrészt azonban minden egyéb dolognak határozzuk meg a fogalmát és szintén így: az általánosan ismert igazságokat ne bizonyítsuk, de minden mást kimutatni igyekezzünk. Ezen szabály ellen éppen úgy vétenek azok, akik mindennek a fogalmát meg akarják adni, mint azok is, akik a magukban véve nem világos dolgokat meg nem határozzák.

Ezt a módszert követi a mennyiségtan. – Nem határozza meg e fogalmakat: tér, idő, mozgás, szám, egyenlőség, sem számtalan más hasonlót, mivel e szavak már oly természetesen megjelölik azon dolgokat, amiket kifejezni hivatvák, hogy azoknak, akik a nyelvet bírják, e szavak teljes világosságok, amelyeknek meghatározása rájuk csak homályt vetne.

Látni ebből, hogy vannak oly szavak, melyeknek fogalmát meghatározni lehetetlen és ha a természet nem oltott volna mindnyájunkba bizonyos általános eszméket, amelyek a kétértelműséget kizárják, gondolataink kifejezése mindig zavart lenne. De a természet több és tisztább ismeretet oltott belénk, mint aminők azon ismeretek, amelyeket azután később gyakorlat, gondolkodás, kiművelés által nyerünk.

Hiszen pl. mi értelme volna annak, ha az időnek akarnánk a fogalmát meghatározni? mindenki tudja, mit értünk idő alatt, a nélkül, hogy ezt külön meg kellene határozni. De azért különbözők a vélemények az idő lényegét illetőleg. Sokan azt mondják, hogy az valamely megalkotott dolog mozgása, mások, hogy a mozgás mértéke stb.

De nem is azt akarom állítani, hogy az általánosan ismert dolgok természetéről van mindenkinek ugyanazon fogalma, hanem hogy az a viszony, mely az illető dolog és elnevezése közt van, mindnyájunk gondolkodásában ugyanazon módon alakul meg; így e kifejezésre: «idő» mindenki ugyanazon dolog felé irányítja gondolkodását s ez már magában véve elégséges arra nézve, hogy az idő fogalmát átértsük. S az e részben nem határoz semmit, hogy e kérdésre: mi az idő? mindenki más és más meghatározással fog válaszolni. Mert hiszen a fogalommeghatározásnak csak az a rendeltetése, hogy a megnevezett dolgot megjelöljék s nem az, hogy azok természetét is kimutassák.

De, mint mondtam, sehol sem járhatunk el oly nagy szabadsággal, mint a fogalommeghatározásoknál és így az idő szóval el lehet nevezni a megalkotott dolog mozgását is. Csakhogy akkor e szó előtt idő kétféle dolgot fog mindenki érteni; az egyik az, amelyet mindenki ért e szó alatt, melyre mindenki, aki nyelvünket beszéli, gondol e szó hallatára; s a másik lesz: «valamely megalkotott dolog mozgása».

Ki kell tehát kerülni minden kétértelműséget s nem szabad a következményeket összezavarni. Mert hiszen az említett fogalommeghatározásból még nem fog az következni, hogy az a dolog, melyet mi általában az idő szó alatt értünk, csakugyan «valamely megalkotott dolog mozgása». A nevet, melyet valaki a megjelölni szándékolt dolognak akar adni, tetszése szerint megválaszthatja; de az illető dolog természetét ez által nem változtathatja meg.

Aztán meg azt kérdhetjük: vajon mit értsünk már most e szó alatt: idő, vagyis, hogy meghagyjuk-e e szónak mindenki által ismert értelmét, vagy vegyük el ezt tőle s adjunk neki új értelmet, vagyis azt, hogy az idő a megalkotott dolog mozgása? Ha eredeti s általánosan ismert értelmét elvesszük, akkor két oly dolog keletkezik, melyek mindenikének ugyanazon elnevezése leend; ha pedig meghagyjuk közönséges értelmét és mégis azt állítjuk, hogy e szó a «megalkotott dolog mozgása», akkor ellentmondásba jövünk önmagunkkal. – És ez már akkor nem önálló, szabad fogalommeghatározás, hanem oly kimondott új tétel, melyet bizonyítani kell, ha csak már önmagában véve nem világos; nem meghatározás lesz ez tehát, hanem új tétel, kimondott elv, mert akkor nem azt állítjuk már, hogy e szó: idő, annyit jelent, mint «valamely megalkotott dolog mozgása»; hanem azt állítjuk, hogy az, amit közönségesen idő szó alatt értünk, az «valamely megalkotott dolog mozgása». És ez állítást már bizonyítani kell.

Ha nem tudnám, mily fontos e dolognak teljes átértése s az általam előadott példához mily sok hasonló eset fordul elő a közéletben, a nyilvánosan elmondott beszédekben, a társalgásban, nem időztem volna oly sokáig e kérdésnél; de a vitatkozásoknál oly gyakran előforduló fogalomzavarok, tévedések arra a tapasztalatra juttattak, hogy a világosság a legfőbb dolog: tisztában kell azzal lennünk, amiről beszélünk.

Hiszen hányan vannak, akik azt hiszik, hogy megadták az idő fogalmát, midőn kimondták, hogy az «a mozgás mértéke» és e mellett mégis meghagyták az idő közönséges értelmét is; ily esetben ezek már tételt, elvet mondtak ki, nem pedig meghatározást adtak. S hányan vannak, akik a «mozgás» helyes fogalommeghatározását ekként vélik megadni: Motus nec simpliciter motus, non mera potentia est, sed actus entis in potentia?[1] És mind amellett meghagyják a mozgás közönséges, általánosan ismert értelmét. – Ezek összezavarják a fogalommeghatározást, melyet névmeghatározásnak neveznek s amely neme a meghatározásnak az egyedüli helyes, megengedett s a mennyiségtanban is használt; összetévesztik a névmeghatározásokat a dologmeghatározással, amely pedig már nem meghatározás, hanem kimondott tétel, elv, s amely kétértelműséget, zavart okozhat. Így aztán mindenki tetszése szerint határozhatná meg a dolgokat oly korlátlan szabadsággal, amely éppúgy tiltva van itt, mint amily föltétlenül meg van engedve, miként már mondtuk is, a névmeghatározásoknál, – és ekként minden dolgot összezavarnának s elvesztvén minden rendszert, minden világosságot, ők maguk is elvesznének, eltévednének a kimagyarázhatatlan zavarban.

Ily zavartól mindig mentek maradunk, ha a mennyiségtan szabályait követjük. Ez a tudomány nem akarja oly szók fogalmát meghatározni, melyeket mindenki ismer, ért, mint aminők: a tér, idő, mozgás, egyenlőség, nagyság, kicsinység, minden stb. De aztán minden egyéb használt kifejezést oly világosan meghatároz, hogy az alatt mást nem lehet érteni. És így minden szó, minden kifejezés teljesen érthető, vagy már természeténél fogva, vagy pedig az adott fogalommeghatározások következtében.

Így kerüli el aztán mindazt a tévedést, mely itt származhat. Csak azt a kifejezést határozza meg s csak azt a tételt bizonyítsa be, amelyet meghatározni s illetve bebizonyítani szükséges. Ha elér az általánosan ismert igazságokhoz, ott megállapodik s azoknak elfogadását már feltételezi; nincsenek már világosabb kifejezések, amelyekkel az általános igazságokat bebizonyítsa. Igy aztán – ismétlem – amit a mennyiségtan állít, annak igazsága ki van mutatva, vagy a természetes s mindenki előtt ismert igazságok által, vagy bizonyítékok által.

S ha e tudomány nem határoz meg és nem bizonyít mindent, annak egyedüli oka az, hogy bizonyos fokon túl a meghatározás s bizonyítás lehetetlen.

Talán különösnek fog feltűnni, hogy a mennyiségtan nem képes meghatározni azon dolgok egyikét sem, amelyek éppen főtárgyai; mert hiszen nem képes sem a «mozgásnak», sem a «számnak», sem a «térnek» fogalmát megadni, pedig e három az, amelynek törvényeit kutatja s e három szerint nevezi el fő tudományágazatait: a természettant (fizikát), számtant és mértant.