John J. Mearsheimer

A nagy téveszme

Liberális álmok és nemzetközi realitások

Budapest, 2022

A Henry L. Stimson előadás-sorozat

A Henry L. Stimson-előadások a Yale-en működő Whitney és Betty MacMillan Center for International and Area Studiesban

Copyright © 2018 by John J. Mearsheimer

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John J. Mearsheimer: The Great Delusion. Liberal Dreams

and International Realities.

New Haven – London, Yale University Press, 2018.

Fordította: Szalay Péter

Szerkesztette: Molnár Attila Károly

© Századvég, 2022

Hungarian translation © Szalay Péter

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Olvasószerkesztő: Bobály Ilona

Borítóterv: Járkó Nagy Mihály

Tipográfia és tördelés: Fodor Gábor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-14-6

ISSN 2732-0553

Tartalom

Előszó A nagy téveszme című könyv magyar kiadásához

Előszó

1. A lehetetlen álom

2. Az emberi természet és a politika

3. A politikai liberalizmus

4. Repedések a liberalizmus építményén

5. A liberalizmus külföldi terjesztése

6. A liberalizmus mint a bajok forrása

7. A béke liberális elméletei

8. A visszafogottság ügye

Irodalom

Előszó A nagy téveszme című könyv
magyar kiadásához

A nagy téveszme magyar fordítása súlyos veszélyek idején jelenik meg Európában. Magyarország határaitól nem messze, Ukrajnában nagy háború zajlik, amelynek mélyreható következményei vannak minden magyar emberre nézve. Úgy vélem, ez a könyv sokat elmond ennek a háborúnak az okairól, és általában arról, hogy mi történt Európában a berlini fal 1989-es leomlása és a Szovjetunió 1991-es összeomlása óta.

Alapvető érvem az, hogy a nemzetközi politika megértésének legjobb módja, ha a világ működését magyarázni próbáló főbb elméletekben gondolkodunk. A nemzetközi kapcsolatok elméletének két fő irányzata van: a liberalizmus és a realizmus. Én realista vagyok, és azt állítom, hogy egy liberális külpolitikát folytató állam végeláthatatlan bajok sorába kerül.

Fontos hangsúlyozni, hogy A nagy téveszme keveset mond a liberális demokrácia és a nem-liberális demokrácia erényeiről, ami a magyar olvasók számára óriási jelentőségű téma. A könyv középpontjában a liberalizmus mint külpolitikai elmélet áll, nem pedig az, hogy a liberalizmus adja-e a helyes receptet a politikai rend felépítéséhez bármely országon belül, így Magyarországon belül is.

Az ukrajnai háborúra rátérve azt állítom, hogy miután a hidegháború 1989-ben véget ért, és beléptünk az egypólusú pillanatba, az Egyesült Államok, amely az egyedüli pólus volt, liberális külpolitikát folytatott, amelyet gyakran liberális hegemóniának neveznek. Ez kifejezetten elutasította a realizmust, és helyette a következőket igényelte: a liberális demokrácia elterjesztése a világban, a gazdasági kölcsönös függőség előmozdítása és egyre több ország szoros integrálása a nemzetközi intézményekbe. Európában a liberális hegemónia támogatta az EU és a NATO kelet-európai terjeszkedését, valamint az úgynevezett „színes forradalmakat” – például a grúziai rózsás forradalmat és a narancsos forradalmat Ukrajnában.

Ezek a különböző politikák – beleértve a NATO bővítését is – nem Oroszország megfékezésére irányultak, ami realista cél lett volna. Oroszország a hidegháborút követő első huszonöt évben katonailag annyira gyenge volt, hogy a nyugati döntéshozók nem látták szükségét annak, hogy hatalmát megfékezzék. A cél ehelyett az volt, hogy a liberális rendet kelet felé terjesszék, Oroszország felé, és végül Oroszországot is e rend részévé tegyék.

Az orosz vezetők azonban a realizmus elvei szerint működtek – amely a hatalmi egyensúlyt és a katonai fenyegetéseket hangsúlyozza –, és komoly veszélynek tekintették az Egyesült Államok és szövetségesei liberális céljait. Moszkva különösen félt a NATO terjeszkedésétől, amelyet hajthatatlanul ellenzett, amióta a szövetség az 1990-es évek végén elkezdett kelet felé terjeszkedni. Oroszország azonban túl gyenge volt ahhoz, hogy megállítsa a bővítés első, 1999-es (Magyarországot is magában foglaló) vagy a 2004-es második fejezetét. Mindazonáltal ellenállása ezekkel a fejleményekkel szemben kristálytiszta volt. Lényegében az oroszok realistaként, az amerikaiak pedig liberálisként gondolkodtak, ami konfliktushoz vezetett.

Az igazi bajok 2008 áprilisában kezdődtek a NATO éves bukaresti csúcstalálkozóján, amikor a szövetség bátran kijelentette, hogy Grúzia és Ukrajna is a szövetség tagja lesz. Az orosz vezetők nem hagytak kétséget afelől, hogy a NATO e lépését halálos fenyegetésnek tekintik, és nem fogják hagyni, hogy ez megtörténjen. Nem meglepő módon néhány hónappal később, 2008 augusztusában háború tört ki Grúzia és Oroszország között e kérdésben. Majd 2014 februárjában válság kezdődött Ukrajna miatt, amely nyolc évvel később, 2022 februárjában teljes körű háborúvá fajult. Mindkét konfliktus nagyrészt Amerika elhibázott liberális hegemóniapolitikájának eredménye volt.

A liberalizmus és a realizmus mellett A nagy téveszme nagy hangsúlyt fektet egy harmadik izmusra: a nacionalizmusra. Aligha kétséges, hogy a nacionalizmus a legerősebb politikai ideológia a bolygón, és a liberalizmussal való kapcsolata fontos szerepet játszik a történetemben, többek között abban, hogy Oroszország hogyan reagált a liberális hegemóniára. A szuverenitás a nacionalizmus egyik központi eleme. Minden állam maga akarja a bel- és külpolitikáját alakítani és végrehajtani más országok beavatkozása nélkül. Ezért az orosz vezetők nemcsak az EU és a NATO bővítésétől, hanem a színes forradalmaktól is tartottak. Attól tartottak, hogy az Egyesült Államok végül megpróbálja majd megdönteni a moszkvai rezsimet, és liberális demokráciát erőltetni Oroszországra. Ez a félelem hozzájárult az Oroszország és a Nyugat közötti kapcsolatok megmérgezéséhez és az ukrán válság kirobbanásához.

Nyilvánvaló, hogy Európa – különösen annak keleti fele – a belátható jövőben nem lesz békés régió. Ennek a sajnálatos helyzetnek minden bizonnyal komoly következményei lesznek minden magyar emberre nézve. Úgy vélem, hogy e zaklatott világ értelmezésének legjobb módja a liberalizmus, a nacionalizmus és a realizmus kapcsolatának megértése. Ez a három izmus rendkívül fontos szerepet játszik a nemzetközi politika alakításában, ahogyan azt A nagy téveszme című könyvemben megpróbálom elmagyarázni.

John J. Mearsheimer

2022. augusztus

Előszó

Amikor tíz évvel ezelőtt elkezdtem dolgozni ezen a könyvön, két különböző elképzelésem volt arról, hogy mi lehetne a téma. Először is, meg akartam magyarázni, hogy a hidegháború utáni amerikai külpolitika miért vonzotta a kudarcokat, néha katasztrofális kudarcokat. Különösen érdekelt, hogy megmagyarázzam Amerika egyre csak halmozódó, közel-keleti fiaskóit, és az amerikai–orosz kapcsolatok folyamatos romlását, amely 2014-ben az Ukrajna miatti súlyos szakításhoz vezetett. Ez a téma annál is érdekesebb volt, mert a kilencvenes évek elején nagy volt az optimizmus Amerikának a világban betöltött szerepével kapcsolatban. Ki akartam deríteni, mi romlott el.

Másodszor, arra törekedtem, hogy könyvet írjak arról, hogy a liberalizmus, a nacionalizmus és a realizmus hogyan hat egymásra az államok közötti kapcsolatokban. A nacionalizmust régóta figyelemre méltóan jelentős erőnek tartom a nemzetközi politikában, de ezt a témát még soha nem vizsgáltam meg részletesen. A realizmusról azonban már sokat írtam, és több korábbi munkámban is feltártam a liberalizmustól való eltéréseit. Úgy gondoltam, hogy érdekes lenne egy olyan könyvet írni, amely összehasonlítja és szembeállítja egymással ezt a három izmust, különösen azért, mert nem tudtam olyan cikkről vagy könyvről, ami ezt már megtette volna.

Ahogy a liberalizmus, a nacionalizmus és a realizmus kapcsolatán gondolkodtam, rájöttem, hogy ez a hármas egység ideális sablonként szolgálhat arra, hogy az amerikai külpolitika 1989 óta – és különösen 2001 óta – bekövetkezett kudarcait magyarázzam. Ezen a ponton a könyv megírásának két indoka szépen illeszkedik egymáshoz.

Alapvetően amellett érvelek, hogy az Egyesült Államok a hidegháborút követően úgy megerősödött, hogy egy alapvetően liberális külpolitikára törekedhetett, amit általában „liberális hegemóniának” nevezünk. Ennek az ambiciózus stratégiának az a célja, hogy minél több országot liberális demokráciává alakítson át, miközben előmozdítja a nyitott nemzetközi gazdasági együttműködést, és hatékony nemzetközi intézményeket épít ki. Lényegében az Egyesült Államok arra törekedett, hogy a világot a saját képére formálja át. Ennek az amerikai külpolitikai elit által széles körben elfogadott politikának a támogatói úgy vélik, hogy mindez békét teremt a világon, és enyhíti a nukleáris fegyverek elterjedése és a terrorizmus kettős problémáját, emellett csökkenti az emberi jogok megsértését, és a liberális demokráciákat is biztonságosabbá teszi a belső fenyegetésekkel szemben.

A liberális hegemónia azonban kezdettől fogva kudarcra volt ítélve, és kudarcba is fulladt. Ez a stratégia mindig olyan politikához vezet, amely szembefordítja az országot a nacionalizmussal és a realizmussal, amelyeknek végső soron sokkal nagyobb befolyásuk van a nemzetközi politikára, mint a liberalizmusnak. Ezt az alapvető tényt a legtöbb amerikai számára nehéz elfogadni. Az Egyesült Államok egy mélyen liberális ország, amelynek külpolitikai elitje szinte reflexből ellenséges mind a nacionalizmussal, mind a realizmussal szemben. Ez a fajta gondolkodás azonban csak bajhoz vezethet a külpolitika terén. Az amerikai döntéshozók bölcsen tennék, ha feladnák a liberális hegemóniát, és egy visszafogottabb külpolitikát folytatnának, amely a realizmuson alapul, valamint végre annak megértésén, hogy a nacionalizmus hogyan korlátozza a nagyhatalmakat.

E könyv mélyebb gyökerei a Cornell Egyetem végzős hallgatójaként eltöltött időszakomból erednek. 1976 őszén részt vettem az Isaac Kramnick professzor által tartott Field Seminar in Political Theory (Politikaelméleti terepmunka) elnevezésű politikaelméleti kurzuson. A kurzus, amely olyan korszakalkotó gondolkodók írásaival ismertette meg a hallgatókat, mint Platón, Machiavelli, Hobbes, Locke, Rousseau és Marx, nagyobb hatással volt rám, mint bármely másik, amelyen valaha részt vettem. Még mindig megvannak róla a jegyzeteim, és az évek során legalább ötvenszer átnéztem őket.

Ennek a szemináriumnak három aspektusa központi szerepet játszott szellemi fejlődésemben. Először is, sokat tanultam mindenféle izmusról, beleértve a liberalizmust, a nacionalizmust és a realizmust, és a kurzuson szembe tudtuk ezeket állítani egymással. Másodszor, megtanított arra, hogy az elmélet nélkülözhetetlen a világ működésének megértéséhez. Azért tértem vissza oly sokszor a jegyzetekhez, mert eszembe jutottak a teoretikusoknak bizonyos érvei, amelyek érvényesek voltak a kortárs politikai kérdések esetében is. Harmadszor, megtanultam, hogy a fontos elméleti kérdésekről egyszerű, világos és laikusok számára is érthető nyelven lehet írni és beszélni. Bár gyakran nem volt könnyű rájönni, hogy az olvasmánylistáinkon szereplő híres-neves elméletalkotók pontosan mit is állítanak, Kramnick professzor úr képessége, hogy elméleteiket egyszerű nyelven fogalmazza meg, nemcsak könnyen érthetővé tette őket, hanem arra is rávilágított, hogy miért is fontosak. Ez a könyvem, A nagy téveszme alapvetően elméleti jellegű. A könyv alaptétele az, hogy az elmélet elengedhetetlen a politikai kérdések megértéséhez. Isaac Kramnick szellemében azonban igyekeztem érveimet a lehető legvilágosabban megfogalmazni, hogy minden képzett és érdeklődő olvasó megérthesse azokat. Röviden, az a célom, hogy érthetően fejezzem ki magamat, és nem az, hogy ügyesen ködösítsek. Persze az olvasó dönti majd el, hogy ez sikerült-e.

Ezt a könyvet nem tudtam volna megírni egy csomó kiváló ember segítsége nélkül. Örökké adósa maradok annak a négy személynek, akik kezének nyoma mindenütt megtalálható a köteten: Eliza Gheorghe, Mariya Grinberg, Sebastian Rosato és Stephen Walt. Ők nemcsak kritikusan fontos koncepcionális tanácsokat adtak, amelyek miatt egyes érveimet megváltoztattam, hanem olyan ellentmondásokat is észrevettek, amelyek elkerülték a figyelmemet, továbbá bölcs tanácsokkal láttak el a fejezetek átszerkesztésével és a könyv általános szerkezetével kapcsolatban.

A kéziratból öt nagyobb tervezet készült, mielőtt átadtam a Yale University Pressnek. 2016 novemberében, a második tervezet után workshopot tartottam Daniel Deudney, Matthew Kocher, John Owen, Sebastian Rosato, Stephen Walt és Alexander Wendt részvételével, akik nem a Chicagói Egyetem oktatói, de voltak oly kedvesek, és elolvasták az egész kéziratot, amit aztán nyolc órán át részletesen kritizáltak. Mind a workshopon, mind az azt követő e-maileken és telefonon kapott visszajelzések nyomán számos jelentős változtatást hajtottam végre.

A workshopon részt vett barátom, Thomas Durkin is hasznos adatokat adott arra vonatkozóan, hogy a liberális hegemóniára való törekvés hogyan fenyegeti a polgári szabadságjogokat idehaza, és hogyan segíti a nemzetbiztonsági állam növekedését. Szerencsémre a Chicagói Egyetemen nemzetközi kapcsolatokkal foglalkozó minden kollégám – Austin Carson, Robert Gulotty, Charles Lipson, Robert Pape, Paul Poast, Michael J. Reese és Paul Staniland – részt vett a vitában. Ők is kiváló észrevételeket tettek, amivel segítettek pontosítani vagy megváltoztatni érveimet.

Külön köszönet Sean Lynn-Jonesnak, aki elolvasta a teljes kéziratot, és részletes észrevételei segítettek annak finomításában. Hálás vagyok a Yale University Pressnél dolgozó szerkesztőmnek, William Fruchtnak, a végső változaton végzett kiváló főszerkesztői munkájáért. Kemény volt, ha kellett, hogy bizonyos érveléseket pontosítsak, miközben ő olvasóbarátabbá fogalmazta át azokat. Liz Schueler és John Donohue a szerkesztésben, Karen Olson a logisztikában segített.

A könyv elkészítésében kisebb-nagyobb segítséget kaptam még a következőktől: Sener Akturk, Zeynep Bulutgil, Jon Caverley, Michael Desch, Alexander Downes, Charles Glaser, Burak Kadercan, Brian Leiter, Jennifer A. Lind, Gabriel Mares, Max Mearsheimer, Nicholas Mearsheimer, Rajan Menon, Nuno Monteiro, Francesca Morgan, Valerie Morkevičius, John Mueller, Sankar Muthu, David Nirenberg, Lindsey O’Rourke, Joseph Parent, Don Reneau, Marie-Eve Reny, Michael Rosol, John Schuessler, James Scott, Yubing Sheng, Tom Switzer, valamint a Yale University Press két névtelen bírálója.

Köszönet Ian Shapirónak, a Yale-en működő MacMillan Center for International and Area Studies Henry R. Luce igazgatójának, aki meghívott a 2017-es Henry L. Stimson-előadások megtartására. A Yale-en tartott három előadásom tulajdonképpen ennek a könyvnek a központi eleme. Elismerésem a Chicagói Egyetemnek is, amely több mint harmincöt éve szellemi otthonom, és nagylelkűen támogatta a kutatást, amely nemcsak e könyv, hanem gyakorlatilag minden írásom elkészítéséhez vezetett, amióta 1982-ben adjunktusként ott dolgozni kezdtem. Köszönet a Charles Koch Alapítványnak a kutatásaim és a workshopok finanszírozásában nyújtott segítségért, különösen William Ruger, a kutatásért felelős alelnök támogatásáért.

Szerencsés vagyok, hogy kiváló adminisztratív asszisztenseim nemcsak a professzori és tudományos élet mindennapi logisztikájában segítenek évek óta, hanem sok kutatást is végeznek helyettem. Megan Belansky, Emma Chilton, Souvik De, Elizabeth Jenkins és Michael Rowley mind hozzájárultak e könyv elkészítéséhez. Hálás vagyok a családomnak a támogatásért, főleg feleségemnek, Pamelának, aki soha nem panaszkodott a könyv írásával töltött végtelen órák miatt.

Végül szeretném ezt a kötetet az évek során tanított összes hallgatómnak ajánlani, a Mohawk Valley Community College-on, New York állam északi részén 1974-ben tartott első kurzusomtól kezdve. Hallgatónak tekintek mindenkit, akinek gondolkodását munkám segített formálni, akár a kurzusomon kívül is. Szeretek tanítani, mivel a diákokkal megosztott tudás segíthet saját elméleteik megalkotásában a világ működéséről.

Az évek során én is rengeteget tanultam a hallgatókkal való kapcsolatból, különösen a szemináriumokon fordult gyakran elő, hogy egy hallgató érvei miatt megváltozott a véleményem egy cikkről vagy könyvről az óra végére. A nagy előadások tapasztalatai pedig arra sarkalltak, hogy rendszerezzem a témákkal kapcsolatos gondolataimat, és világos és közérthető módon próbáljam kifejteni őket.

A tanítás és a hallgatókkal való munka az évek során segített formálni gondolataimat a nemzetközi politikáról, ez a könyv minden oldalán tükröződik. Hálás vagyok érte.

1

A lehetetlen álom

A liberális hegemónia olyan ambiciózus stratégia, amelynek keretében egy állam arra törekszik, hogy minél több országot a sajátjához hasonló liberális demokráciává alakítson, miközben elősegíti a szabadkereskedelmet és a nemzetközi intézmények kiépítését. Lényegében a liberális állam arra törekszik, hogy közel s távol saját értékeit terjessze. Célom e könyvben annak bemutatása, hogy mi történik, ha egy erős állam ezt a stratégiát a hatalmi egyensúly politika rovására követi.

A liberális hegemóniát Nyugaton – különösen a külpolitikai elit soraiban – sokan olyan bölcs politikának tartják, amelyet az államoknak axiómaként kellene elfogadniuk. Azt mondják, hogy a liberális demokrácia elterjesztése a világon mind erkölcsi, mind stratégiai szempontból rendkívül észszerű. Először is, úgy gondolják, hogy ez hatékony módja az emberi jogok védelmének, amelyeket az autoriter államok néha súlyosan megsértenek. És mivel e politika szerint a liberális demokráciák nem akarnak háborúzni egymás ellen, végső soron ez egy olyan receptet nyújt, amely túllép a realizmuson és elősegíti a nemzetközi békét. Végezetül, támogatói azt állítják, hogy ez a politika segít megvédeni a liberalizmust otthon, mivel kiiktatja az autoriter államokat, amelyek egyébként segíthetnék a liberális államon belül állandóan jelen lévő nem-liberális erőket.

Ez a hagyományos bölcsesség téves. A nagyhatalmak ritkán vannak abban a helyzetben, hogy teljes körű liberális külpolitikát folytassanak. Amíg kettő vagy több létezik belőlük a bolygón, addig nemigen van más választásuk, mint hogy nagyon odafigyeljenek a globális hatalmi egyensúlyban elfoglalt helyükre, és a realizmus kényszerei szerint cselekedjenek. A nagyhatalmak, eltéréseiktől függetlenül, mind komolyan aggódnak a fennmaradásuk miatt, mivel egy két- vagy többpólusú rendszerben mindig fennáll annak a veszélye, hogy egy másik nagyhatalom megtámadja őket. Ilyenkor a liberális nagyhatalmak rendszerint liberális retorikába csomagolják keménykezű viselkedésüket. Úgy szónokolnak, mint a liberálisok, és úgy cselekszenek, mint a realisták. Ha a realista logikával ellentétes liberális politikát fogadnak el, azt kivétel nélkül mindig megbánják.

Időnként azonban egy liberális demokrácia olyan kedvező pozícióra tehet szert a hatalmi egyensúlyi rendszerben, hogy liberális hegemóniára tud törekedni. Ez a helyzet leginkább az egypólusú világban fordulhat elő, ahol az egyetlen nagyhatalomnak nem kell attól tartania, hogy egy másik megtámadja, mert nincs ilyen. Ekkor a liberális egyedüli pólus szinte mindig feladja a realizmust, és liberális külpolitikát folytat. A liberális államokat átjárja a keresztes hadvezér jellemző mentalitása, amelyet nehéz megfékezni.

Mivel a liberalizmus nagyra értékeli az elidegeníthetetlen vagy más néven természetjog koncepcióját, az elkötelezett liberálisok komolyan aggódnak a bolygó gyakorlatilag minden egyes emberének jogai miatt. Ez az univerzalista logika erősen arra sarkallja a liberális államokat, hogy beavatkozzanak olyan országok belügyeibe, amelyek súlyosan megsértik polgáraik jogait. Ezt továbbgondolva a legjobb módja annak, hogy más országok lakóinak jogait ne tiporják sárba, az lenne, ha liberális demokráciában élnének. Ez a logika egyenesen az aktív rendszerváltó politikához vezet, ahol a cél az autokráciák megdöntése és liberális demokráciákkal történő felváltása. A liberálisok nem riadnak vissza ettől a feladattól, mert igazán bíznak abban, hogy államuk képes társadalmi átalakítást végezni belföldön és külföldön egyaránt. A liberális demokráciák által benépesített világ megteremtése a nemzetközi béke receptjének is tekinthető, amely nemcsak a háborút szüntetné meg, hanem nagymértékben csökkentené – ha nem is szüntetné meg – a nukleáris fegyverek elterjedésének és a terrorizmusnak az ikerpestisét. Végül pedig, a liberalizmus otthoni védelmének ideális módja.

E lelkesedés ellenére a liberális hegemónia nem fogja elérni céljait, és kudarca elkerülhetetlenül hatalmas költségekkel jár majd. A liberális állam valószínűleg vég nélküli háborúkat fog vívni, ami inkább növeli, mint csökkenti a konfliktusok szintjét a nemzetközi politikában, és ezáltal súlyosbítja a konfliktusok szaporodásából és a terrorizmusból fakadó problémákat. Ráadásul szinte biztos, hogy az állam militarista magatartása a végén a saját liberális értékeit is veszélybe sodorja.

A külföldre irányuló liberális törekvések belföldi szabadságkorlátozáshoz vezetnek. Végül, még ha a liberális állam el is érné céljait – a demokrácia terjesztését közel s távol, a gazdasági kapcsolatok előmozdítását és a nemzetközi intézmények létrehozását –, ezek még mindig nem teremtenének békét.

A liberalizmus korlátainak megértéséhez kulcsfontosságú, hogy felismerjük a nacionalizmussal és a realizmussal fennálló viszonyát. Ez a könyv végső soron erről a három izmusról szól, és arról, hogy ezek kölcsönhatása hogyan befolyásolja a nemzetközi politikát.

A nacionalizmus rendkívül erős politikai ideológia, amely a különböző nemzetekre tagolt világban mindenütt jelen van. A nemzetek jelentős társadalmi egységek, mindegyiknek sajátos a kultúrája. Gyakorlatilag minden nemzet saját államot szeretne, bár ezt nem mindegyiknek sikerül megvalósítania. Mégis egy olyan világban élünk, amelyet szinte kizárólag nemzetállamok népesítenek be, ami azt jelenti, hogy a liberalizmusnak együtt kell léteznie a nacionalizmussal. A liberális államok is nemzetállamok. Nem kérdés, hogy a liberalizmus és a nacionalizmus képes együtt létezni, de ha összeütköznek, szinte mindig az utóbbi győz.

A nacionalizmus befolyása gyakran aláássa a liberális külpolitikát. A nacionalizmus például nagy hangsúlyt fektet az önrendelkezésre, ami azt jelenti, hogy a legtöbb ország ellenáll egy liberális nagyhatalom azon törekvésének, hogy beavatkozzon a belpolitikájába – ami azonban a liberális hegemónia lényege. Ez a két izmus az egyéni jogok terén is összeütközésbe kerül.

A liberálisok szerint mindenkinek ugyanazok a jogai, függetlenül attól, hogy melyik országban él. A nacionalizmus ízig-vérig partikuláris ideológia, ami azt jelenti, hogy a jogokat nem tekinti elidegeníthetetlennek. A gyakorlatban az emberek túlnyomó többsége világszerte nem sokat törődik a más országokban élő egyének jogaival. Sokkal inkább aggódnak a polgártársaik jogai miatt, és még ennek az elkötelezettségnek is vannak korlátai. A liberalizmus viszont túlértékeli az egyéni jogok fontosságát.

A liberalizmus a realizmus számára sem igazi ellenfél. A liberalizmus alapvetően abból indul ki, hogy a társadalmat alkotó egyének között néha komoly nézetkülönbségek vannak az élet értelmének mibenlétét illetően, és ezek a különbségek arra késztethetik őket, hogy megpróbálják elpusztítani egymást. Ezért van szükség az államra, hogy fenntartsa a békét. De nincs világállam, amely komoly nézetkülönbségek esetén féken tartaná az országokat. A nemzetközi rendszer felépítése anarchikus, nem hierarchikus, ami azt jelenti, hogy a nemzetközi politikára alkalmazott liberalizmus nem képes működni. Az országoknak tehát nincs más választásuk, mint a hatalmi egyensúly logikája szerint cselekedni, ha fenn akarnak maradni. Vannak azonban olyan speciális esetek, amikor egy ország olyannyira biztonságban van, hogy szakíthat a reálpolitikával és valóban liberális politikát folytathat. Az eredmények majdnem mindig csapnivalóak, főként azért, mert a nacionalizmus keresztülhúzza a liberális keresztes lovagok számításait.

Röviden, érvem az, hogy a nacionalizmus és a realizmus szinte mindig erősebb a liberalizmusnál. Világunkat jórészt ez a két erős izmus alakította, nem pedig a liberalizmus. Gondoljunk csak arra, hogy ötszáz évvel ezelőtt a politikai világegyetem rendkívül heterogén volt: városállamok, hercegségek, birodalmak, fejedelemségek és más politikai formák is működtek benne. Ez a világ átadta a helyét egy szinte kizárólag nemzetállamok lakta földgolyónak. Bár számos tényező okozta ezt a nagy átalakulást, a modern államrendszer két fő mozgatórugója a nacionalizmus és a hatalmi egyensúly politika volt.

A liberális hegemónia amerikai felkarolása

E könyvet az a törekvés is motiválja, hogy megértsük a közelmúlt amerikai külpolitikáját. Az Egyesült Államok mélyen liberális ország, amely a nemzetközi rendszer messze legerősebb államaként került ki a hidegháborúból.[1] A Szovjetunió 1991-es összeomlása ideális helyzetbe hozta, hogy a liberális hegemóniára törekedjen.[2] Az amerikai külpolitikai elit nem habozott, és az Egyesült Államok, valamint a világ jövőjét illető bőséges optimizmussal elfogadta ezt az ambiciózus politikát. A közvélemény kezdetben osztotta ezt a lelkesedést.

A korszellemet Francis Fukuyama híres cikke, A történelem vége? ragadta meg, amely éppen akkor jelent meg, amikor a hidegháború a végéhez közeledett.[3] A szerző szerint a liberalizmus a 20. század első felében legyőzte a fasizmust, a második felében pedig a kommunizmust, és most már nem maradt életképes alternatíva. A világot végül teljes egészében liberális demokráciák fogják benépesíteni. Fukuyama úgy véli, ezeknek a nemzeteknek gyakorlatilag nem lesznek érdemi vitáik, és megszűnnek a nagyhatalmak közötti háborúk. A legnagyobb probléma, amellyel az emberek ebben az új világban szembesülnek, szerinte az unalom lesz majd.

Abban az időben széles körben úgy vélték, hogy a liberalizmus elterjedése örökre véget vet a hatalmi egyensúly politikának. A nagyhatalmi kapcsolatokat sokáig jellemző kemény biztonsági vetélkedés megszűnik, és a realizmus, amely sokáig a nemzetközi kapcsolatok domináns intellektuális paradigmája volt, a történelem szemétdombjára kerül. „Egy olyan világban, ahol a szabadság, nem pedig a zsarnokság menetel előre – hirdette Bill Clinton, amikor 1992-ben a Fehér Házért kampányolt –, a tisztán hatalmi politika cinikus számítása egyszerűen nem állja meg a helyét. Ez nem illik egy olyan új korszakhoz, amikor az eszmék és az információk az egész világot bejárják, még mielőtt a nagykövetek elolvashatnák a reggeli táviratokat.”[4]

Valószínűleg egyetlen közelmúltbeli elnök sem fogadta el lelkesebben a liberalizmus terjesztésének küldetését, mint George W. Bush, aki egy beszédében azt mondta 2003 márciusában, két héttel Irak lerohanása előtt: „A jelenlegi iraki rezsim megmutatta a zsarnokság erejét, amely viszályt és erőszakot terjeszt a Közel-Keleten. Egy felszabadított Irak megmutathatja a szabadság erejét, amely átalakíthatja ezt a létfontosságú régiót, reményt és fejlődést hozva milliók életébe. Amerika biztonsági érdekei és Amerika szabadságba vetett hite ugyanabba az irányba mutat: egy szabad és békés Irakhoz.”[5] Még abban az évben, szeptember 6-án kijelentette: „A szabadság előretörése korunk kihívása; ez országunk hivatása. A Tizennégy ponttól a négy szabadságjogon át a Westminsteri beszédig Amerika az elvek szolgálatába állította hatalmát.[6] Hisszük, hogy a szabadságot a természet teremtette, hogy a szabadság a történelem iránya. Hisszük, hogy az emberi kiteljesedés és kiválóság a szabadság felelősségteljes gyakorlásában rejlik. És hisszük, hogy a szabadság – a szabadság, amelyet oly nagyra értékelünk – nemcsak a miénk, hanem az egész emberiség joga és lehetősége.”[7]

Valami nagyon rosszul sült el. Az emberek nagy részének véleménye az Egyesült Államok külpolitikájáról 2018-ban merőben más, mint 2003-ban volt, nemhogy az 1990-es évek elején. A realizmustól elszakadt Amerika eredményeiről szóló legtöbb értékelést nem az optimizmus, hanem a pesszimizmus uralja. Bush és Barack Obama elnökök alatt Washington kulcsszerepet játszott a halál és a pusztítás magjainak elvetésében az egész Közel-Keleten, és kevés jel utal arra, hogy a káosznak egyhamar vége szakadna. A liberális logika által motivált amerikai Ukrajna-politika a felelős elsősorban az Oroszország és a Nyugat közötti jelenlegi válságért. Az Egyesült Államok 1989 óta minden három évből kettőben háborúban állt, és hét különböző háborút vívott. Ezen nem kellene meglepődnünk. A Nyugaton uralkodó vélekedéssel ellentétben a liberális külpolitika nem az együttműködés és a béke, hanem az instabilitás és a konfliktus képlete.

Ebben a könyvben az 1993 és 2017 közötti időszakra összpontosítok, amikor a Clinton-, a Bush- és az Obama-adminisztrációk – amelyek mindegyike nyolc évig irányította az amerikai külpolitikát – teljes mértékben elkötelezetten törekedtek a liberális hegemóniára. Bár Obama elnöknek voltak fenntartásai ezzel a politikával szemben, ez kevéssé befolyásolta kormánya cselekvésének tényleges mikéntjét külföldön. A Trump-adminisztrációt két okból nem veszem figyelembe. Először is, amikor befejeztem ezt a könyvet, nehéz lett volna meghatározni, hogy Trump elnök külpolitikája hogyan fog kinézni, bár a 2016-os kampány során jellemző retorikájából egyértelműen kiderül: felismerte, hogy a liberális hegemónia csúfos kudarcba fulladt, és szeretné feladni e stratégia kulcsfontosságú elemeit.

Másodszor, jó okunk van azt gondolni, hogy Kína felemelkedésével és az orosz hatalom feltámadásával a nagyhatalmi politika ismét napirendre került, így Trumpnak végül nem lesz más választása, mint a realizmuson alapuló nagyívű stratégia felé elmozdulni, még akkor is, ha ez az Egyesült Államokban jelentős ellenállásba fog ütközni.

Az emberi természet központi szerepe

Amikor a tudósok a liberalizmus nemzetközi politikára gyakorolt hatását értékelik, általában a realizmus liberális alternatívájának tekintett elméletek egy csoportjának elemzésével kezdik. A demokratikus békeelmélet azt állítja, hogy a liberális demokráciák nem háborúznak egymással, de azt nem, hogy békésebbek a nem demokratikus országoknál. A gazdasági kölcsönös függőség elmélete szerint a jelentős gazdasági kapcsolatokkal rendelkező országok ritkán harcolnak egymással, mert a háború költségei mindkét felet elrettentik. A liberális institucionalizmus azt állítja, hogy a nemzetközi intézményekhez csatlakozó államok nagyobb valószínűséggel működnek együtt egymással, mert a szervezet szabályai korlátozzák őket, amelynek betartása szinte mindig hosszú távú érdekükben áll.

Mindegyik elméletet gondosan értékelni fogom. Mielőtt azonban ezt megtenném, elengedhetetlen, hogy félretegyük a nemzetközi kapcsolatok témáját, és alapvetőbb kérdésekkel foglalkozzunk: mi a liberalizmus, és mi a szellemi alapja? Más szóval a célom magának a liberalizmusnak a középpontjában álló feltételezésekkel és logikával kezdeni, és megállapítani, van-e alapjuk. Az elméletek értékelésénél rendkívül fontos, hogy megvizsgáljuk az emberi természetre vonatkozó alapfeltevéseiket. John Locke, a liberalizmus egyik alapító atyja jól fogalmazta meg a lényeget: „Hogy a politikai hatalmat jól megértsük […] szemügyre kell vennünk, miféle állapotban leledzenek az emberek természettől fogva”.[8]

Milyen az az „állapot, amelyben leledzenek az emberek természettől fogva”? Milyen sajátos tulajdonságok közösek minden emberben? E kérdés megválaszolása nemcsak a liberalizmus, hanem a nacionalizmus és a realizmus megértése szempontjából is fontos. Minél jobban egyezik valamelyik izmus az emberi természettel, annál nagyobb relevanciája lesz a való világban. Tehát ki kell fejtenem a saját nézeteimet az emberi természetről, és meg kell magyaráznom, hogy a közös jellemzők hogyan befolyásolják együttesen a politikai életet. Ez végső soron azt jelenti, hogy elő kell állnom a politika olyan ritka elméletével,[9] amely alkalmas a liberalizmus, a nacionalizmus és a realizmus értékelésére és összehasonlítására.

Két fő kérdésre kell választ adnunk az emberi természettel kapcsolatban. Először is, vajon a férfiak és nők mindenekelőtt társas lények-e, vagy inkább az egyéniségük hangsúlyozásának van értelme? Más szóval, az emberek alapvetően társas lények, akik arra törekszenek, hogy teret engedjenek az egyéniségüknek, vagy olyan egyének, akik társadalmi szerződéseket kötnek? Másodszor, olyan szintre fejlődött-e az ítéletalkotási képességünk, hogy nagyjából erkölcsi konszenzusra tudunk jutni abban, mi határozza meg a jó életet? Meg tudunk-e állapodni az alapelvekben?

Az én véleményem az, hogy életünk elejétől a végéig alapvetően társas lények vagyunk, és az individualizmus másodlagos jelentőségű, ami nem azt jelenti, hogy nem fontos. Másodszor, lehetetlen megegyezésre jutni az alapelvekről, még akkor is, ha a különböző csoportokon belül széles körű egyetértés alakulhat is ki. Mivel azonban nincsenek egyetemes igazságok arra vonatkozóan, hogy milyen a jó élet, az egyének és csoportok közötti nézeteltérések gyökeresek lehetnek.

A liberalizmus az emberi lények társadalmi természetét olyannyira lekicsinyli, hogy szinte figyelmen kívül hagyja, ehelyett az embereket nagyrészt atomizált cselekvőkként kezeli. A liberálisok azonban bölcsen hangsúlyozzák, hogy nem lehet megközelíteni semmiféle egyetemes egyetértést a jó élet mibenlétét illető kérdésekben. Így a liberalizmus félig válaszolja meg az emberi természetre vonatkozó kulcskérdéseket. Eközben a nacionalizmus és a realizmus egyaránt összhangban van az emberi természettel, ami nemcsak azt magyarázza, hogy miért kerekednek felül a liberalizmuson, amikor szembekerülnek vele, hanem azt is, hogy miért ezek a nemzetközi politika fő mozgatórugói. A nacionalizmus és a realizmus kevés figyelmet fordít az egyénekre és a jogokra, ehelyett a világot különálló nemzetállamokban látja, ami azt a tényt tükrözi, hogy az emberek alapjában véve társadalmi lények, akik alapvetően különböző nézeteket vallanak arról, hogy miben áll a jó élet.[10]

E különbségek ellenére mindhárom izmusnak van egy fontos közös vonása: a túlélés iránti mélységes aggodalom. A nemzetek – érvelésem szerint – mélyen elkötelezettek saját államuk mellett, mert ez a legjobb módja annak, hogy biztosítsák túlélésüket, ami soha nem tekinthető magától értetődőnek. A nemzetközi rendszerben az államokat szintén erősen befolyásolja a túlélés miatti aggodalom, ezért figyelik annyira a hatalmi egyensúlyt, és végső soron hegemóniára törekszenek. Végül, a túlélés a liberalizmus egyik meghatározó szempontja. Elvégre ez az elmélet azon a meggyőződésen alapul, hogy az egyének néha olyannyira nem értenek egyet az alapelvekben, hogy megpróbálják megölni egymást. Az állam alapvető célja, hogy rendfenntartóként működjön, és minden egyes ember túlélési esélyeit maximalizálja.

A politikai liberalizmus

A liberalizmus fogalmát még nem határoztam meg részletesen. Fontos, hogy ezt most megtegyem, mert különböző embereknek mást és mást jelenthet. Ugyanez igaz a nacionalizmusra és a realizmusra is. Elengedhetetlen, hogy e fogalmakra egyértelmű definíciókat alkossunk, mert csak így tudunk koherens érveket felhozni arra, hogyan viszonyulnak egymáshoz, és hogyan hatnak egymásra a nemzetközi politikát befolyásolva. A pontos meghatározások lehetővé teszik a tudósok számára, hogy rendet tegyenek a tények kusza és bonyolult halmazában. Segítségükkel az olvasó is eldöntheti, hogy egy szerző érvei meggyőzőek-e, és ha nem, akkor hol és miért nem.

A definíciók nem jók vagy rosszak abban az értelemben, hogy igazak vagy hamisak lennének. Szabadon meghatározhatjuk alapfogalmainkat, ahogyan azt jónak látjuk. Ez azonban nem jelenti azt, hogy nem lehet különbséget tenni a meghatározások között. Bármely definíció értékének megítélésében az első kritérium az, hogy mennyire hasznos a vizsgált jelenség megértéséhez. Olyan definíciókat választottam, amelyek reményeim szerint ezt a célt szolgálják.

Az én szótáramban a politikai liberalizmus egy olyan ideológia, amely alapvetően individualista, és nagy jelentőséget tulajdonít az elidegeníthetetlen jogok fogalmának.[11] Ez a jogok iránti aggodalom az alapja univerzalizmusának – a bolygón mindenki ugyanolyan eredendő jogokkal rendelkezik –, és ez motiválja a liberális államokat arra, hogy ambiciózus külpolitikát folytassanak. A liberalizmusról szóló nyilvános és tudományos diskurzus a második világháború óta óriási hangsúlyt fektetett az általában emberi jogoknak nevezett kérdésekre. Ez az egész világon így van, nem csak Nyugaton. „Az emberi jogok – jegyzi meg Samuel Moyn – meghatározzák mind a társadalmi mozgalmak, mind az – állami és államközi – politikai entitások legmagasztosabb törekvéseit. Reményt ébresztenek és cselekvésre késztetnek.”[12]

A politikai liberalizmus is arra a feltételezésre épül, hogy az egyének néha erősen különböznek alapvető politikai és társadalmi kérdésekben, ami szükségessé tesz egy olyan államot, amely képes fenntartani a rendet, ha ezek a viták erőszakba fordulnak. Ehhez kapcsolódóan a liberálisok nagy hangsúlyt fektetnek a toleranciára, egy olyan normára, amely arra ösztönzi az embereket, hogy alapvető nézeteltéréseik ellenére is tiszteljék egymást. Ám miközben e kérdésekben egyetértenek, a liberálisokat néhány alapvető nézetkülönbség megosztja.

A politikai liberalizmusnak valójában két fajtája van: amit egyesek modus vivendi liberalizmusnak és amit progresszív liberalizmusnak neveznek; én is ezt a terminológiát használom ebben a könyvben.[13] Alapvetően két fontos különbség van közöttük; az első az egyéni jogokra vonatkozó gondolkodásmódjukkal áll összefüggésben. A modus vivendi liberálisok a jogokat szinte kizárólag az egyéni szabadságjogok szempontjából fogják fel, ami alatt azt a szabadságot értik, hogy az ember a kormány beavatkozásától való félelem nélkül cselekedhet. A szólásszabadság, a sajtószabadság és a tulajdonhoz való jog a jellemző példái e jogoknak. A kormány azért van, hogy megvédje ezeket a szabadságjogokat a társadalom szélesebb köréből vagy azon kívülről érkező fenyegetésekkel szemben.

A progresszív liberálisok ugyanezeket a – néha negatív jogoknak nevezett – egyéni szabadságjogokat tartják fontosnak, de erősen elkötelezettek a kormány által aktívan támogatott jogok mellett is. Hisznek például abban, hogy mindenkinek joga van az esélyegyenlőséghez, amelyet csak aktív kormányzati szerepvállalással lehet elérni. A modus vivendi liberálisok intenzíven ellenzik a pozitív jogok ilyen felfogását.

Az egyéni jogokról szóló vita elvezet a modus vivendi és a progresszív liberalizmus közötti második fontos különbséghez. Élesen különböznek abban a kérdésben, hogy az államnak milyen szerepet kellene vállalnia, túl a belső béke fenntartásán. A modus vivendi liberálisok, összhangban az egyéni szabadságjogok védelmének hangsúlyozásával és a pozitív jogokkal szembeni szkepticizmusukkal, azt vallják, hogy az államnak a lehető legkevésbé kellene beavatkoznia a társadalomba. Nem meglepő, hogy hajlamosak elutasítóan viszonyulni a kormányok társadalommérnöki képességéhez. A progresszív liberálisok ezzel ellentétes nézetet vallanak. Jobban szeretik az aktivista államot, amely képes támogatni az egyéni jogokat, és sokkal jobban hisznek a kormányok társadalommérnöki képességében.

Bár kétségtelen, hogy a politikai liberalizmus mindkét fajtája nagy figyelmet kap az eszmék világában, a gyakorlatban a progresszív liberalizmus győzedelmeskedett a modus vivendi liberalizmus felett. A modern világ életének összetettsége és követelményei nem hagynak más választást az államok számára, mint hogy alapvetően elkötelezzék magukat a társadalommérnökség mellett, beleértve a pozitív jogok előmozdítását is. Ezzel nem tagadjuk, hogy egyes államok jobban részt vesznek ebben a vállalkozásban, mint mások, vagy hogy egy állam szerepvállalásának mélysége idővel változhat. Mégis, a beavatkozó állam korát éljük, és nincs okunk azt gondolni, hogy ez a közeljövőben meg fog változni. Ezért ebben a könyvben a politikai liberalizmus minden értelemben a progresszív liberalizmus szinonimája.

Három további pont a liberalizmus meghatározásával kapcsolatban. Először is, két másik izmust is a liberális politikai ideológiák közé sorolnak: az utilitarizmust és a liberális idealizmust. Ezeket természetesen lehet a politikai liberalizmus változatainak tekinteni, de én nem teszem, mert a modus vivendi és a progresszív liberalizmustól eltérő logika szerint működnek. Főképpen, sem az utilitarizmus, sem a liberális idealizmus nem fordít nagy figyelmet az egyéni jogokra, amelyek a liberalizmus középpontjában állnak. Jeremy Bentham, az utilitarizmus szellemi atyja a természetes jogokat „retorikai ostobaságnak, gólyalábakon parádézó ostobaságnak” nevezte.[14]

E. H. Carr 1930-as évek végén írt híres könyvét, a The Twenty Years’ Crisist sokan a nemzetközi politikára alkalmazott liberalizmus klasszikus kritikájának tekintik.[15] Valójában az ő célpontja nem az a fajta jogokra alapozott liberalizmus, amelyet itt tárgyalok. Carr nem igazán törődik sem a modus vivendi, sem a progresszív liberalizmussal, amelyek abban az időben nem voltak nagyra becsült izmusok. Ehelyett a liberális idealizmust és az utilitarizmust veszi célba, amelyek sokkal nagyobb befolyással bírtak az 1930-as évek Nagy-Britanniájában.[16] Carr és én tehát különböző dolgokra gondolunk, amikor a liberalizmusról beszélünk, és kritikáinkban nincs sok átfedés.

Mindez nem jelenti azt, hogy a liberális idealizmus és az utilitarizmus jelentéktelen lenne, vagy hogy haszontalan lenne az élet megértéséhez a nemzetközi rendszerben. De ezek a politikai liberalizmustól eltérő elméletek, és az állami viselkedésre vonatkozó relevanciájuk megítélése külön tanulmányt igényelne. Másodszor, a liberalizmus és a demokrácia kifejezést gyakran felváltva használják, vagy összekapcsolják a „liberális demokrácia” kifejezéssel. A két fogalom azonban nem ugyanaz, és fontos különbséget tenni közöttük, és megmagyarázni, hogyan viszonyulnak egymáshoz. A demokráciát úgy definiálom, mint egy széles választójoghoz kapcsolódó kormányzati formát, amelyben a polgárok időszakos választásokon választhatják meg vezetőiket. Ezek a vezetők aztán megalkotják és végrehajtják a politikát irányító szabályokat. A liberalizmus ezzel szemben az egyéni jogokról szól. A liberális állam előnyben részesíti polgárainak jogait, és törvényeivel megvédi azokat.

Lehetséges egy szabadságellenes demokrácia, ahol a megválasztott többség lábbal tiporja a kisebbség jogait. Ezt néha a többség zsarnokságának is nevezik, és erre bizonyára lehet valós példákat is felhozni. A liberális államok azonban szinte mindig demokratikusak is, mivel az elidegeníthetetlen jogok fogalma egyértelműen magában foglalja azt a jogot, hogy az egyénnek választások útján beleszólása legyen önmaga kormányzásába. Markus Fischer jól fogalmazza meg a lényeget: „A liberalizmus és a demokrácia közötti kapcsolat aszimmetrikus: a liberalizmus nagymértékben magában foglalja a demokratikus intézményeket, míg a demokrácia csak minimális mértékben foglalja magában a liberális jogokat.”[17]

Lehet azonban azzal érvelni, hogy a liberális államok antidemokratikusak, amikor a kisebbségek olyan jogokra alapozott érveket hoznak fel, amelyek akadályozzák a többség döntéseit. Bár kétségtelen, hogy ez néha előfordul, én nem tartom ezt a magatartást antidemokratikusnak, mert az ilyen esetekben a végeredmény az állampolgárok által demokratikusan elfogadott törvényeken vagy szabályokon alapul. Így a liberális állam kifejezés, ahogyan ebben a könyvben használom, liberális demokráciát jelent.[18]

Harmadszor, néhány olvasó tekintheti úgy ezt a könyvet, mint a liberalizmus elleni átfogó támadást, és arra következtethet, hogy ellenséges vagyok ezzel a politikai ideológiával szemben. Ez tévedés lenne. Lényeges megkülönböztetni azt, ahogyan a liberalizmus egy országon belül működik, attól, ahogyan a nemzetközi rendszerben működik. A liberalizmusról alkotott nézeteim e két terület mindegyikén eltérőek.

Az országokon belül, úgy vélem, a liberalizmus igazán jótékony erő, és nagyon kívánatos olyan országban élni, amely az egyéni jogokat előnyben részesíti és védi. Különösen szerencsésnek tartom magam, hogy a liberális Amerikában születtem és éltem le egész életemet. A liberalizmus nemzetközi szinten azonban más kérdés. Azok az államok, amelyek ambiciózus liberális külpolitikát folytatnak, ahogyan az Egyesült Államok az elmúlt években, a világot végül kevésbé békéssé teszik. Ráadásul azt kockáztatják, hogy aláássák a belföldi liberalizmust, és ez az eredmény minden liberális szívébe félelmet kell, hogy ültessen.

Útmutató a fejezetekhez

Az emberi természetről és a politikáról alkotott nézeteimet a 2. fejezetben fejtem ki részletesen. Ott lefektetem a politikáról alkotott alapvető elméletemet, amelyet a következő fejezetekben a liberalizmus, a nacionalizmus és a realizmus elemzésére fogok használni. A 3. fejezetben ismertetem a politikai liberalizmust, különös figyelmet fordítva a modus vivendi és a progresszív liberalizmus közötti hasonlóságokra és különbségekre, és kifejtem, hogy a politikai liberalizmus ma miért nagyrészt progresszív liberalizmus. Röviden foglalkozom az utilitarizmussal és a liberális idealizmussal is, és kifejtem, miért nem tartom őket liberális elméleteknek. A 4. fejezetben a politikai liberalizmussal kapcsolatos legfontosabb problémákat veszem sorra. Megvizsgálom a liberalizmus és a nacionalizmus kapcsolatát, valamint az egyetemes jogokra vonatkozó liberális állítások korlátait. Eddig a pontig alig szentelek figyelmet annak, hogy a liberalizmus hogyan viszonyul a nemzetközi politikához. A könyv első felében egyszerűen az a célom, hogy megértsük, miről szól a liberalizmus.

A liberalizmus nemzetközi rendszerre gyakorolt hatásának vizsgálatát az 5. fejezetben kezdem, ahol részletesen megvizsgálom a liberalizmus és a realizmus kapcsolatát. Központi érvem az, hogy ama ritka alkalmakkor, amikor az államok olyan helyzetbe kerülnek, hogy liberális hegemóniát gyakorolhatnak, ez általában sikertelen diplomáciához és vesztes háborúkhoz vezet. Azt is kifejtem, hogy miért elsősorban a nacionalizmus és a realizmus a felelős – és nem a liberalizmus – egy olyan modern nemzetközi rendszer létrehozásáért, amelyet szinte teljes egészében nemzetállamok népesítenek be. Végül értékelem a világállam valószínűségét, amely, ha megvalósulna, gyökeresen megváltoztatná a liberalizmus jelentőségét a nemzetközi politikában.

A 6. fejezet központi érve az, hogy a liberális hegemóniára törekvő állam nem egyszerűen kudarcot vall, hanem jelentős költségeket visel e törekvése során. Az ilyen államok óhatatlanul végtelen háborúkba bonyolódnak, ami inkább növeli, mintsem csökkenti a nemzetközi konfliktusokat. Azt is leírom, hogy ez a liberális militarizmus általában hatalmas költségeket eredményez a célállam számára, miközben veszélyezteti a belföldi, otthoni liberalizmust.

A 7. fejezetben kifejtem, hogy még ha a liberális külpolitika el is érné fő céljait – a liberális demokrácia széles körű elterjesztését, a nyitott világgazdaság megteremtését és számos nagy hatalmú nemzetközi intézmény létrehozását –, ez nem vezetne békésebb világhoz. Továbbra is létezne biztonsági vetélkedés, mely a háború komoly lehetőségével bír. Ennek az az oka, hogy a három elmélet – a demokratikus békeelmélet, a gazdasági függőség elmélete és a liberális institucionalizmus –, amelyek azt a várakozást támasztják alá, hogy a liberális hegemónia radikálisan átalakítja a nemzetközi politikát, mindegyike alapvetően hibás. A 8. fejezetet az amerikai külpolitika jövőbeli pályájára vonatkozó néhány megállapítással zárom. Felmérem annak kilátásait, hogy az Egyesült Államok feladja a liberális hegemóniát, egy visszafogottabb, realizmuson alapuló külpolitikát fogad el, és mindez párosul annak felismerésével, hogy a nacionalizmus élesen korlátozza a nagyhatalmak más államok politikájába való közvetlen beavatkozásának képességét. Néhány óvatos észrevételt is teszek Trump elnöknek a Fehér Házban töltött hivatali ideje alatt az amerikai külpolitikára gyakorolt várható hatásáról.

Összefoglalva: a 2. fejezetben az emberi természetről szóló vita az egyének tulajdonságaira összpontosít, a 3. és 4. fejezetben a politikai liberalizmus elemzése arra összpontosít, hogy az hogyan kapcsolódik egy ország belpolitikájához, az 5–8. fejezetben pedig arra, hogy ez az izmus hogyan kapcsolódik a nemzetközi politikához. Ez az alapséma természetesen az elemzés három szintjét tükrözi – egyén, egység és rendszer –, amellyel végső soron a nemzetközi kapcsolatok minden tanulmányozójának foglalkoznia kell.[19]

Jegyzetek

1. A lehetetlen álom

[1] A mindennapi amerikai közbeszédben megszokott gyakorlat, hogy különbséget teszünk liberálisok és konzervatívok között. A liberálisokat általában a Demokrata Párttal, míg a konzervatívokat a Republikánus Párttal azonosítják. Ezt a megkülönböztetést figyelembe véve kevés értelme lenne az Egyesült Államokat mélyen liberális országként jellemezni. Én azonban a liberális kifejezést – Louis Hartz szavaival – „klasszikus locke-i értelemben” használom, ami lehetővé teszi, hogy ő és én is azt mondhassuk, hogy Amerika alapjában véve liberális, és hogy bár a Demokrata és a Republikánus Párt között fontos különbségek vannak, lényegét tekintve mindkettő liberális intézmény. Hartz 1955, 4.

[2] Az Egyesült Államok az egész 20. században aktívan támogatta a külföldi demokráciákat, amint azt Tony Smith világossá teszi. Smith 1994. A hidegháború végéig azonban a liberális demokrácia terjesztése mindig háttérbe szorult a hatalmi politikán alapuló keményvonalas politikával szemben, amely néha a demokratikusan megválasztott vezetők megbuktatását és a brutális autokratákkal való jó viszony kialakítását jelentette. Más szóval az Egyesült Államok 1989-ig nem volt abban a helyzetben, hogy liberális hegemóniára törekedjen.

[3] Fukuyama 1989. Lásd még uő. 2022.

[4] The 1992 Campaign; Excerpts from Speech by Clinton on U.S. Role. New York Times, 1992. október 2.

[5] President Discusses the Future of Iraq. Hilton Hotel, Washington, DC, 2003. február 26. A Fehér Ház átiratát lásd: https://georgewbush-whitehouse.archives.gov/news/releases/2003/02/print/20030226-11.html

[6] A Tizennégy pont (Fourteen Points) Woodrow Wilson elnök 1918-ban kifejtett, az első világháború utáni rendezésre vonatkozó elveit tartalmazta.

A négy szabadságjog (Four Freedoms) Roosevelt elnök 1941-ben elmondott beszédére utal. A négy szabadság a szólás- és vallásszabadság, valamint a hiánytól és a félelemtől mentes élet szabadsága.

A Westminsteri beszéd (Speech at Westminster) Reagan elnök 1982-ben elmondott antikommunista beszédére utal. – A szerk.

[7] President Bush Discusses Freedom in Iraq and Middle East. Beszéd a National Endowment for Democracy 20. évfordulóján, Washington, DC, 2003. szeptember 6. A Fehér Ház átiratát lásd: https://georgewbush-whitehouse.archives.gov/news/releases/2003/11/20031106-2.html

[8] Locke 1986, 41. Lásd még Fukuyama 2022, 245–246; Rawls 2008. Ahogy Alan Ryan megjegyzi: „Ha valaki az emberi természet olyan nézetére alapozza politikáját, amelyet a legtöbb ember valószínűtlennek tart, az azt jelenti, hogy futóhomokra alapozza politikáját.” Ryan 2012, 26.

[9] A „ritka elmélet” G. E. Moore (1873–1958) filozófustól származó kategória, a 20. században terjedt a filozófiában. – A szerk.

[10] Tekintettel arra, hogy írtam egy elméleti értekezést a realizmusról – The Tragedy of Great Power Politics, Mearsheimer 2014a –, felmerülhet a kérdés, hogyan kapcsolódik a jelen kötet a Tragedyhoz. Kétféleképpen egészítik ki egymást. Először is, kevés figyelmet fordítanak a liberalizmusra, a Tragedy pedig alig fordít figyelmet a nacionalizmusra. A hangsúly ehelyett a realizmus elméletének kidolgozására és tesztelésére helyeződik. Mindazonáltal az, hogy a realizmus hogyan viszonyul ehhez a másik két izmushoz, segít a nemzetközi rendszer működésének teljesebb megértésében. Továbbá ez az új könyv lehetőséget nyújt arra, hogy többet mondjunk a realizmus gyökereiről. A Tragedyban nincs szó az emberi természetről, míg A nagy téveszme című könyvben ez központi szerepet játszik. Ha egy szinttel mélyebbre ásunk, és megvizsgáljuk az emberi természetet, remélhetőleg fényt deríthetünk a realizmus alapjául szolgáló néhány kulcsfontosságú feltételezésre.

[11] A könyv középpontjában álló három izmust – a liberalizmust, a nacionalizmust és a realizmust – politikai ideológiaként és elméletként is kezeljük, mivel mindhárom jól illeszkedik e két, egymást átfedő kategóriába. Számomra az elmélet a valóság leegyszerűsített képe, amely megkísérli megmagyarázni, hogyan működik a világ valójában bizonyos területeken. Az elmélet olyan fogalmakra vagy változókra támaszkodik, amelyek összekapcsolódnak, hogy egy ok-okozati összefüggést meséljenek el, amely egy adott eredményhez vezet. Az elméletek magyarázó jellegűek. Lásd Mearsheimer–Walt 2013. A politikai ideológia ezzel szemben olyan fogalmak és elvek szisztematikus gyűjteménye, amelyek megmagyarázzák, hogyan kellene működnie egy adott társadalomnak vagy általánosabban a nemzetközi rendszernek. Más szóval, előíró jellegű; tervrajzot ad arra vonatkozóan, hogyan kellene működnie egy politikai rendnek. Az ideológiák természetüknél fogva normatív jellegűek, bár minden ideológia mögött elmélet áll, ami jórészt megmagyarázza a két fogalom közötti jelentős átfedést. Az ideológiát ezért nevezhetjük normatív elméletnek, szemben a magyarázó elmélettel.

[12] Moyn 2010, 1. John Gray Moyn könyvéről írt recenziójában „az emberi jogok kortárs kultuszáról” beszél. Lásd Gray 2011, 81.

[13] A liberalizmus e két fajtája – a modus vivendi és a progresszív – ideáltípusok, és így a legtöbb liberális teoretikus írásai nem illeszkednek tökéletesen egyik vagy másik kategóriába, bár néhányan igen. John Locke például egyértelműen modus vivendi liberális, míg John Rawls egyértelműen a progresszív liberális kategóriába tartozik. Ettől függetlenül nem az a fő célom, hogy az egyes liberális tudósokat az egyik vagy a másik gondolkodási iskola szerint kategorizáljam, hanem az, hogy megértsem a liberalizmuson belüli fő választóvonalakat, és hogy ezek hogyan kapcsolódnak a belföldi és a külföldi politikához. Továbbá, a politikai liberalizmus e két típusa közötti megkülönböztetésem nem újszerű. Valójában sokat tanultam más tudósok munkáinak olvasásából, akik hasonló kettősséget alkalmaznak, bár némileg más elnevezéseket használnak, és némileg más érveket hoznak fel az egyes liberalizmusok tartalmáról. John Gray például The Two Faces of Liberalism találó címet viselő könyvében különbséget tesz a „modus vivendi liberalizmus” és a „liberális legalizmus” között, míg Alan Ryan a „klasszikus liberalizmust” állítja szembe a „modern liberalizmussal”. Judith Shklar, aki a „félelem liberalizmusáról” szóló írásairól ismert, szintén a „legalizmusról” ír, amely a progresszív liberalizmushoz hasonlít. Gray 2000; Ryan 2012, 1. fejezet; Shklar 1998, 1. fejezet.

[14] Idézi: Armitage 2008, 80.

[15] Carr 1962.

[16] Ezt a szempontot fejti ki: Morefield 2005.

[17] Fischer 2000.

[18] Lásd uo. 1–6; Holmes 1995, 8–10, 31–36.

[19] Waltz 1965.