© Salga Attila

ÉSZBONTÓ DEMENCIÁBAN

Debrecen 2025

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2025. 08. 29.

ISBN 978-963-639-984-9

A borító Bakó Lilla munkája

A szerzőről és a kötetről további információk érhetők el az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

BEVEZETÉS DEMENCIÁBA

*************************************************

Azt mondták nekem, hogy menjek végig ezen a folyosón. Most már a végénél vagyok, és a virágoknál kell kétszer jobbra fordulnom. Arra kell vigyáznom, hogy ne egyszerre kétszer forduljak, hanem egymás után. Ha most jobbra fordítom magam, akkor a másik falat látom, és arra nem tudok menni. Akkor még egyszer jobbra fordítom magam…

Egy ajtót látok. Valamit írtak rá. Megpróbálom elolvasni. de este van, nyár vagy tél, nem tudom, de félhomályt is tűztek az ajtóra. Kibetűzöm, és egyszerre mondom ki… „Hozd magaddal minden reményed!”

Kis nejlon zacskókat szorongatok a zsebemben, hátha tehetek bele valamit. Remélem, hogy adnak majd ezt-azt…

Érzek egy távoli gondolatot arról, ami problémaként jelentkezhet, de még nem tudom, hogy megoldódik-e. Ha csak kapizsgálok valamit, akkor még sötét állapotban vagyok. Ha nem, akkor is sötét van, ami szintén baj, mert rájövök, hogy rendesen belém harapott az idő vasfoga.

Azt is mondták, hogy ez a történet hihetetlennek tűnik. Ha valaki mégis magára ismer, nagyot téved. Ha nem ismer magára vagy rokonára, akkor is téved. Szerintem minden jó, ha el se kezdődik, mert akkor még nem tudom, hogy jó vagy rossz lesz. Ez viszont nem tőlem függ.

Azért keletkezett ez a könyv, hogy megfelelő benyomásod legyen egy állapotról, amelynek demencia a neve. Sajnos betegség is. Ezért ez a könyv egy látkép. Azért, mert nekem van rálátásom.

Érezd jól magad, és ha valamit nem értesz, akkor kérdezd meg tőlem, hogy tudom-e már vagy még a választ, esetleg már ismét elfelejtettem.

Nézz be hozzám, és figyeld meg, hogyan élek Demenciában, ebben a csodálatos országban. Ide küldték a múltamat, itt van a jelenem, és már itt maradok a jövőben is. De szeretem a családomat is, és hazajárok hozzájuk. Nehéz az életem, de ha kell, ökölbe szorítom a lábam, és akkor is megyek tovább.

Először csak egy orvos mondta, hogy demenciám van. Azt hittem, hogy viccel, mert van személyim, cukorkám, ceruzám, de hiába keresgéltem az összes zsebemben és a táskámban, demenciát nem találtam. Aztán összebeszélt a többi orvossal; ők is megmondták őszintén, hogy Demenciába kell mennem.

Megtudtam, hogy én nagyon pontosan emlékszem olyan dolgokra, amik nem történtek meg, és olyanokat mondok, amik sohasem lesznek igazak. Azt is elfelejtem, amit nem tudok, és arra is emlékszem, ami nem jut eszembe.

Amikor kérdeznek valamit, akkor nulla a válasz, vagy butaság jön ki belőlem, de ha nem kérdeznek, akkor sok mindent mesélek, pedig nem jutott eszembe semmi tavalyról.

Azt is mondták, hogy aki nem tudja, milyen az erőszak, az tanulja meg, hogy aztán el tudja dobni, mint a rongyos ruhát; ez azért szükséges, mert a semmit nem lehet kidobni. Itt, Demenciában sok ilyen hasznosat elsajátítottam már, és azt is, hogy a pénz nem minden, ha nincs, és a „nincset” nem illik elajándékozni. A virágnak nincsen esze, de azért szép; a szép lánynak van esze, ezért szép.

A demenciát nem lehet elfelejteni, mert ez maga a felejtés. Ennek nincs menetrendje. Nem lehet tudni, mikor kezdődik.

Ha nem kezdődik el, akkor biztos, hogy nem fejeződik be. Ez a legjobb benne. Én leszek a legértelmesebb demens, talán már nem is vagyok beteg, de még nem gyógyultam meg teljesen. Már azt is tudom, hogy Te most engem olvasol. Az is biztos, hogy a szervezetem nagy hatással van a betegségemre, és majd megváltoztatja.

Bármit nehéz megválaszolni, de sajnos nem értettem meg a kérdést. Holnap majd eljövök, addig tessék már szólni a Központnak, hogy még nem tudtuk megoldani a problémáját.

Demenciában a színek és a festékek úgy változnak, ahogy én szeretném. A templom falai pirosak és kékek nem lehetnek, de kétszer már láttam sárga templomot. Ugyanúgy nem mentem be, mint a kékbe, mert belül a falakon nem voltak szentképek, hanem ikonok lógtak a falakon lefelé, én pedig akkor még nem tudtam, mik azok.

********************************

ELSŐ ELEMZÉS

********************************

Kopogtattak.

Magamra kapok egy blúzt, kikapcsolom a hangrögzítőt, aztán belenézek a kukucskálóba. Lenke, a legjobb barátnőm tudja, hogy nem szabad csengetni, mert lehet, hogy Rózsika alszik, és jobb, ha nem ébreszti fel.

Gyerekkorom óta ismerjük egymást. Együtt követtük el a legnagyobb csínyünket, amikor elhitettük a szüleinkkel, hogy belefulladtunk a tóba. Egy teljes délutánt rejtőzködtünk a szénakazalban, hogy azt higgyék – elvesztünk. Bosszúállás volt ez valami miatt? Most már nem emlékszem. Nem volt nehéz „gonoszkodni”, mert szüleink mindjárt a legrosszabbra gondoltak. A jó szülők már ilyenek. Aztán eljátszottuk, hogy ránk omlott a szénaboglya, és nem mertünk előmászni, mert féltünk, hogy megbüntetnek.

Hogy miért éppen most jutott eszembe? Talán azért, mert azt igazoltam magamnak vissza, hogy Lenkében maximálisan megbízhatok.

– Szia, Hedvig! Ne haragudj már, de sajnos elkéstem, mert baleset történt a Simon Illés utcán, lezárták a környéket, és csak kerülő úton tudtam nagy nehezen elvergődni idáig.

– Tudod, hogy bármikor jöhetsz, nem kérünk beszámolót, belépőjegyet, útlevelet vagy behajtási engedélyt.

– Jaj, de vicces vagy!

– Nehogy azt hidd. Rózsikával nem egyszerű az életem. Tegnapelőtt például azzal ébresztett, hogy most érkezett Demenciából busszal.

– Honnan?! – Hasonló helyzetben én is így reagáltam volna.

– Tudod, hogy demens beteg, Arzheimer-kórja van. Csinált magának egy országot, Demenciát. Naponta oda-vissza utazik, aztán különböző történeteket talál ki. Úgy mesél el dolgokat, mintha olvasná. Ezeket a hosszú monológokat felvettem a telefonommal, leírtam, és mielőtt jöttél, ezt olvasgattam.

Lenke nyugdíjas ugyan, de orvosírnokként dolgozik egy háziorvosnál, ezért minden betegségről többet tud, mint én.

– Nekünk is van néhány ilyen betegünk, a pszichiátrián ambuláns kezelést kapnak. Az egyik néni például bejött az orvosi váróba, sokáig üldögélt, aztán megkérdeztem tőle, hogy mit tudok segíteni. Azt mondta, hogy azért van itt, mert a két gépkocsi, amit látott, karambolozott. Azért ütköztek össze, mert nem javították ki a hibát. Aztán volt egy nagy csatt, és jöttek a mentők, a tűzoltók, de ő nem értette miért, mert egy orvos vagy egy tűzoltó nem tud kocsit szerelni.

Aztán hetente egyszer-kétszer megjelenik Nóra néni vagy Berci bácsi, hogy időpontra jött, mert 10-e van. Hamar kiderül, hogy egy vagy két hónappal korábban érkeztek, de ezt nehezen akarják megérteni. Pár nap múlva Berci bácsi egy másik háziorvosnál jelentkezik, ahol a kollegina nem tud vele mit kezdeni. Értesít minket, mi pedig a hozzátartozóit, és lelkükre kötjük, hogy ne engedjék el kísérő nélkül. Azt mondja a Nóra néni lánya vagy a Berci bácsi fia, hogy nem tehet róla, mert elszökött. Hát akkor – mondom nekik – ne hagyják megszökni, vigyázzanak rá, beszélgessenek el vele. Látod, Hedvig, ez az egyik változata annak, amikor az ilyen beteg térben és időben nem tud tájékozódni.

– Ismerős az eset, mert Rózsika is ellógott már néhányszor. Képzeld el, hogy két hónappal ezelőtt leugrottam a mellettünk lévő boltba, hogy ezt-azt vegyek, mert ebédet kellett főznöm. Megígértettem vele, hogy jó kislány lesz, és elfoglaltságot is adtam neki. Locsolja meg a virágokat, vesse be az ágyat, nézzen tévét satöbbi. Komolyan mondom, hogy csak fél óráról volt szó, nem maradtam tovább. Gondolhatod, hogy meglepődtem, amikor nem találtam itthon. Azt hittem, hogy elbújt, mert játszottunk már mi bújócskát, amikor visszamentünk a gyerekkorunkba. Leültem, és elkezdtem gondolkodni az ő fejével, a különleges logikátlanságával, hová mehetett. Az igazolványait, a kulcsát, a pénztárcáját itthon hagyta. Lementem az utcára, és keresgéltem: úgy futkároztam, mint a mérgezett egér. A Petőfi utca sarkán megláttam négy rendőrt, akik valakivel élénken beszélgettek. Tudtam, hogy nagyon rövid idő telt még el, nem tudnak segíteni, de el akartam mesélni a történetünket. Közelebb értem, és kit láttak a szemeim. Igen. Rózsika ott állt, és élénken gesztikulált. Mesélt, mondta, mint a vízfolyás. A rendőröktől tudtam meg, hogy a férjét elrabolták, mert nem aludt otthon, kétes ügyei voltak, és már három napja nem látta. Magával vitte Rózsika személyi igazolványát, százezer forintját, lakáskulcsát és a telefonját. Most mondd meg nekem, egy tizenöt éve halott férfit milyen célból vádol meg ilyesmivel? Elrabolta a maffia! Istenem! Miért akarja bemocskolni az emlékét?

– Gondolom, a rendőrök megmosolyogták, sőt kinevették.

– Nem igazán, mert nagy meggyőző erővel adta elő, később derült ki, hogy egy mesét improvizált – végül biztosan derültek rajta, de saját magukon is, hogy ezt a maszlagot majdnem bevették. Az előírásoknak megfelelően cselekedtek. Telefonáltak az ügyeletre, kiderítették, ki ő, hol lakik, és van-e férje. Sőt, felhívták a mentőket, a pszichiátriát is. Ekkor jelentem meg én, a védőangyala, aki rosszul végezte a dolgát, mert hagyta, hogy megszökjön. A tanulságot Rózsika mondta el „szakszerűen”:

„Én egyedül nem tudok eljutni az utca elejétől a végéig, mert közben nagyon sok minden van, ami eltérít.”

A járőrök örömmel adták vissza nekem Rózsikát az összes problémájával együtt. „Aztán a bébiszitter jól végezze a dolgát, hogy minden rendben menjen!” – így szólt az útmutatásuk.

Otthon Rózsika nagy átéléssel, élvezetesen mesélte el a kalandját, amikor négy snájdig úriember, szép egyenruhások őt leszólították, és udvaroltak neki.

Örülök, hogy Lenkével megoszthatom a tapasztalataimat. Sajnos engem nem vigasztal, hogy Rózsikán kívül most, 2024-ben még legalább 300 ezer ilyen beteg van Magyarországon, és hasonló módon viselkedik. Ez azonban csak a kezelésre jelentkezők, tehát a regisztráltak hozzávetőleges száma. A látens Arzheimer-kórban szenvedők ennél sokkal többen vannak, és csak nő a számuk, mert állapotuknak bizonyos szinten történő fenntartása után fokozatos a leépülésük. Állítólag ez a szám kétévenként megduplázódik.

– Na, most már eleget foglalkoztunk Rózsikával. Beszéljünk már rólatok is Mi újság van? Nagyon régen találkoztunk.

– Sajnos. Még az a jó, hogy hetente-kéthetente hívjuk egymást.

– Remélem, nem beteg senki.

– Sajnos Terike, az anyósom, szintén demens – meséli Lenke. – Nagy erőfeszítésekbe kerül, hogy biztosítsuk a napi felügyeletet, de legtöbbször a szomszédjának, Gyöngyinek szólunk, fizetünk és neki érte. Nagyon komoly az időbeosztásunk, és Terikén kívül még rengeteg feladatunk van. Terike képes emlékezni évekkel ezelőtt történt eseményekre, de arra nem, hogy mit reggelizett, mit csinált tegnap, vagy mikor mosott kezet. Ez a kiesés a rövidtávú memóriájában folyamatosan akár két-három perc alatt bekövetkezhet. Ebből adódik, hogy tíz perc alatt ötször elismétli ugyanazt a kérdést, hosszasan keresi a poharát, amit az előbb még a kezében tartott, többször megkérdezi, mit főzzön, holott már megbeszéltük, hogy ebédet hozunk az étteremből. Nehézkesen kommunikál, ép mondatokkal nem mindig képes elmagyarázni, mit akar, keresi a szavakat, rosszul ragoz, logikátlanul kapcsolja egymáshoz a félbehagyott gondolatokat. Az is előfordul, hogy egy mondat közepén megáll, és nem tudja, hogyan folytassa. Gyakran elfelejti a hallott szavak jelentését, vagy nehezen követi a beszélgetéseket. Ugyanazt a történetet többször is elmondja. Aztán mi újság van még? Lenke! Tudod, hogy a két gyerekem Bécsben dolgozik, kivitte a családját is. Bocs, de a múlt héten majdnem másfél órát meséltem róluk.

– Hát persze! Közben vagy hatan kerestek, de nem fogadtad a hívásukat.

– Így volt. És akkor most mégis beszéljünk inkább Rózsikáról, mert egyébként is csak ezért jöttem. Egyébként Rózsika most a kisszobában alszik?

– Nem. Képzeld, az unokái, Feri és Bettina két napra elvitték magukkal, így most én is ki tudok kapcsolódni, bár ez nem jelent gondatlan pihenést, mert takarítok, mosok, ágyneműt cserélek. Jaj, ezt még elmesélem. A múltkor Feri elkezdte utánozni a nagyiját, a mi Rózsikánkat, vagyis parodizálta. Ezt hallgasd meg, mert külön leírtam, de olyan kifejezően nem tudom előadni, mint Józsi. Egy pillanat.

„A gyengülésem akkor jelentkezik, amikor már nagyon el vagyok hanyagolva. Sokféle tákolt gyógyszer van, amit jobb híján ajánlanak, de meg van határozva, hogy darabra adják vagy dobozolva. Ha meg eszek belőle, akkor azt se tudom, hogy eladódott vagy megették, senki nem látta. Jaj, azt mondod, rákom van. Aludjunk rá egyet. Holnap majd keresünk egy kókler doktort, aki megment.”

Feri nem vette észre, de a néhány fős közönsége sem, hogy a nagymamája mindent hallott, és a végén belőle is kitört a nevetés. Odament hozzá, ölelgette, csókolgatta: „Nagyon ügyes vagy, ilyen fiatalon is. Úgy látom, hogy te is olyan öreg vagy már, mint én. Akkor cseréljünk helyet.”

– Még jó, hogy ilyen vidáman fogta fel.

–Te külső szemlélő vagy, azért látod így. Szerintem, ha mond valamilyen vicceset, akkor sem veszi észre, ugyanis a saját logikája-logikátlansága miatt mindent komolyan vesz. Egyébként mindig tervez, naphosszat be nem áll a szája. Első hallásra úgy szövegel, mintha még most is aktív dolgozó lenne, mindenbe beleszól, pedig valójában eltér a témától, és teljesen máshol köt ki, mint azt a logikus gondolkodás megkívánná.

********************

– Egyébként elolvashatom azt, amit leírtál? – kérdezi Lenke.

– Persze. De előbb tisztázzuk, mit kérsz. Van kávé, tea, gyümölcslé, buborékos ásványvíz, hideg csapvíz, száraz kenyér, babkonzerv. Szerintem kitaláltam: kávé tejszínhabbal, két kockacukorral.

– Nyertél. Kösz.

********************************************

ELŐSZÓ DEMENCIÁRÓL

********************************************

Jártál-e már Demenciában? Szerintem még nem. Akkor figyelj! Demencia egy ország, és észbontóan szép, bár területe csak egy kis pont. Az agyvelőmbe tették bele; az alatt egy fekete üregben működik, vagy nem működik, ezért az agyam előtt is rejtve van, bujdosik, így aztán nem tudja kiagyalni, mi van alatta. Sok sejtje van, igaziból nem alszanak. Lassan alakultak ki, de nem lehetett megfigyelni, mert ez hosszú idő, és még a tudós ember is belefárad. Amíg ezt én elmondtam, közben sok sejt pusztult el, és nem biztos, hogy új részecskék születnek a helyén, inkább puszta lesz ott, és nem raktár.

Az ilyen személyt nem szabad kicsúfolni, meglökni, hogy kiloccsanjon a kávéja, meghúzgálni a fülét, hogy olyan legyen, mint a nyuszié. Olyat se szabad csinálni, hogy abbahagyod a mosást, és odaülsz mellém, meghallgatod a prédikációmat, aztán mégis elmész a templomba, mert ott a szentmisének az illatát inkább szagolod, mint a hálóingemét.

Hallgass meg engem, mert szeretni való vagyok: a cipőm és a körmöm tiszta, tegnap mostam hajat, megettem azt, amit főztél, és hagytam, hogy leülj mellém. Azt mondtad, hogy már nem hiszel nekem mindig, sőt csak néha vagy még ritkábban, mert én nem azt mondom, ami van, hanem azt, ami lehetne.

Hát mi a különbség? Hedvig! Én szépnek és jónak látlak téged. Akkor most ne mondjam meg, mert nem ez a valóság? Látod, te is kifacsarod a szavaimat, és nem akarod megérteni, hogy te nemcsak lehetnél szép és jó, hanem most is az vagy. És ez a valóság.

Azért is járok Demenciába, mert én dönthetem el, hogy mi és merre hány méter, ki kap dicséretet és vacsorát. Itt akkor is feltehetem a téli sapkámat, ha senki más nem hord ilyet, azt meg nem mondom, hogy semmi értelme ilyet hordani, mert úgyis tudják. Nagyon rendes minden társam, az ápolók, a takarítók, az orvosok, és a gyógyszereket is vágyakozva nyelem le, mert így egymást támogatjuk: én fogyasztom a bogyókat, azok meg közben elfogynak.

Tetszik az életem, így aztán, ha nem kérdezgetnek, akkor nem foglalkozom azzal, hogy mikor festették újra a kerítést, vagy ki akarta megtudni, ki vagy te, amikor sétálsz az utcán, vagy éppen otthon főzöl-e. De azt se kérdezték meg tőlem, hogy a villamos keresztbe vagy hosszába van festve sárgára, és azért csenget-e, mert elromlott a dudája.

Tudom, tudom… Benned nincs duda vagy csengő, de már elültethetted a demencia magját, ami vagy elhal, vagy kihajt térben és időben. Akkor, amikor már nem tudod hol vagy, és hány óra van, nem találod meg a kanalat az asztalon, pedig ott van. A kés arrébb húzódott, mert vele nem lehet levest enni. Viszont elvágja a nyers húst, amit még meg kell sütni, mint a rántott békát. Visszahozta a szomszéd az ellopott villádat, de elfelejtette megköszönni. Már nem emlékezett, hogy tőled vitte el, ezért ment el villámgyorsan.

A poharamat hiába kerestem reggel óta, de most már megvan. Igaz, nem az enyém, de a testvérem szerint én tettem el a szék alá, nehogy elvigye az a görbe öregasszony, aki úgy sétafikál a lakásban, mintha az övé lenne. Szerintem az, amit visszahozott nem az enyém, hanem máshonnan hozta, mint azt a fél pár papucsot is, amit az ágyra tett. Nehéz eligazodni ebben a világban, de a lakásban még nehezebb.

Demenciában jó lenni, mert az csinálok, amit akarok, és amit kell. Néha megkérdezik, hányadika van, kik az unokáim, ősz van vagy nyár, de ezek nem érdekes dolgok, mert a válaszokat úgyis tudják. Aztán itt van a víz kérdése. Naponta legalább két liter vizet kell meginnom, de ez elég bonyolult, mert pohárba kell önteni, és abból kell kortyolgatni. Nem szabad vele kezet mosni vagy virágot locsolni. Ezt is gyorsan meg lehet tanulni. Sokféle vizet adnak. Van olyan, amelyik nagyon nehezen fogy, és van olyan, hogy belém kívánkozik.

Azt mondta Vanda, az asszisztensem, hogy azért nincsenek itt gyerekek, mert azok mi vagyunk. Úgy gondolkodunk vagy nem, mint ők szoktak. Ezért tudom, hogy újból megszülettem, csak most még kicsi vagyok. Ezt is jól elmagyarázták. Ugyanúgy, mint minden mást. A kávét nem szabad kiönteni, mert nem arra való. A teába nem kell sok füvet tenni, mert nagyon erős lesz, és akkor berúgunk. Volt még sok ilyen, de nem emlékszem már. Emlékezni nagyon szabad, de az a legnehezebb a világon. Foglalkozzanak vele a nálam kisebb gyerekek.

>>>>>>>>>>>>>> SZOKÁSOK <<<<<<<<<<<<<<<

Demencia nagyon kis ország, de bőven elférek benne. Nyugodtan terül el mellettem, befogadja azokat, akik Arzheimer-kórral, batyuval vagy biciklivel érkeznek, és segít nekik itt maradni, aztán fontos még, hogy öregek legyenek, sőt a fiatalabbak is kipróbálhatják.

Demenciában az utcákat minden éjjel újrafestik, mert sokszor nem ismerek rájuk, és előfordult, sőt előfordulhatna még, hogy eltévednék. Ami olyan világossárga volt tegnap, az ma reggel már nagyon sárga vagy nagyon zöld. Az utcák se úgy görbülnek, mint máshol. Ez nem jó, mert gyakran nem lehet balra fordulni, én pedig szeretnék. Aztán eljön az az idő is, amikor valakik visszaállítják a kanyarokat, a csücsköket, benyúlókat, zsákutcákat. Ezeknek a valakiknek ez nagyon jó, mert van munkájuk, nem utaznak el, ha új helyet akarnak látni, mert reggel már nem lehet balra kanyarodni, mint külföldön.

Demenciában nagy csönd van. Ha jön a vonat, a busz, vagy kiabálnak a gyerekek az utcán, esetleg ugat a kutya, akkor a csöndet átteszik egy másik napra. Ezt ki kell várni, nem szabad reklamálni. Ha jön egy ismerős, nem kiabálunk örömünkben, hanem megállunk, számolunk tizenkettőig (a számolást is gyakorolni kell), aztán megyünk tovább. Jól van ez így, mert azt mondták, hogy ezt másképpen nem szabad csinálni. Volt már olyan is, hogy kiesett a zsebkendőm, de nem nyúltam utána, mert elfújta a szél, és odavitte, ahová kell: a szemetes temetőbe.

Mindennek megvan a maga helye, nekem is a sárga ablaknál, de ezen kívül van kék is. Karácsonykor mindenki kap akkora szaloncukrot, hogy csak két kézzel tudja megtartani, és akinek gyengék a kezei, azoknak sokkal kisebbet adnak. Éjfélkor lekapcsolják a villanyt, és az ügyeletes angyalkákkal együtt elmehetsz aludni, ha előtte kitisztítottad a cipődet.

Sok helyen mérnek fagylaltot, és ez is jó dolog. A teát csak kortyolgatva szabad inni, és nem szabad magunkra locsolni, mert a forró tea éget, hideget meg nem szoktunk inni. Ha a vizet felmelegítik, és beleteszik a teát, akkor az megfőzi magát. Cukor nélkül nem szabad lenyelni, mert akkor nem lesz édes.

Mindenki minden nap annyit gondolkodhat, amennyi ideje és kedve van. Kivéve akkor, ha nincs kedved, vagy nem akarsz minden nap ilyesmivel foglalkozni.

Ez egy olyan ország, amelyik az otthoni szobám mellett van, és nem akar máshová menni, mert itt, vagyis ott érzi jól magát velem együtt. Ez jobbra Demencia, és ez balra Itthon. Mindenhol jó, de legjobb Demenciában, mert itt lehet zuhanyozni úgy, hogy száraz maradsz, de fogat azért kell mosni, mert csak akkor érvényes.

Itt akkor van reggel, dél és este, amikor akarom, sőt össze tudom keverni. Most például azt hiszed, hogy reggel van, pedig délutánt írunk, szerda délutánt. Ha akarom, itt mindig szerda van, és ha arrébb megyek ott is az van. De lehet, hogy már kedd van, mert az már messzebb van. Nem szoktam olyan gyorsan arrébb menni, hogy kedd legyen.

Sok barátom van már, de a nevüket nem tudom. A szomszéd fal mögött alszik például egy asszony, akinek kék a szeme, piros a ruhája, és otthonról hozott magával köleskását, hogy mindenkit meg tudjon kínálni, aki jön hozzá, és megmondja, hogy nem szereti. Ez ugyan nem szép dolog, de itt nem jár érte fekete pont, inkább az ügyeletes ápoló egy barackot nyom a fejedre, ami fájdalmas, de csak egy kicsit, mert utána adnak egy egész csokit.

Minden nap többször vagyok itt. Ahogy nekem tetszik. Ez nagy szerencse, mert magammal hozhattam az eszemet is. Ez itt a kanalam, amivel ettem. Sajnos nem ettem meg azt a zöld színű levest, mert a barna színűt jobban szeretem. Aztán olyan is van, hogy a sárga levest átfestik kékre, pedig az már nem ugyanaz, nem kellene megszépíteni, nem ér az már annyi festéket se.

A húst akkor is szeretem, ha van színe, meg akkor is, ha a tojás van rajta. Nem szokták átfesteni, mert gyorsan megeszem akármilyen színű is. Banánlé is van, amikor vizet is kapok. Nem lehet összekeverni, mert ha mégis, akkor más az íze.

Itt az a szokás, hogy reggel és este fel kell kelni…Nem, nem! Rosszul mondtam. Reggel vár minket a reggeli, nem hozzák ágyba, este pedig nem kell reggelizni. Meg lehet szokni, mert ez itt így szokás.

>>>>>>>>>>>>>> POSTÁS <<<<<<<<<<<<<<<

Demenciában a postás nem levelet hord, hanem mézes puszit ad mindenkinek. Megnyom egy gombot a kabátján, és a zsebéből kiugrik egy-két mézes puszedli. Minden délelőtt kiosztja a gyerekeknek és a hajadonoknak. Nagyon sok levele van, és pénzt is vissza a szegényeknek, mert nagyon jó ember. Van öt gyereke, de rajtuk kívül másokat is nagyon szeret, ezért viszi nekik a csomagokat és a puszedlit. Nekem is hoz minden nap.

Én csak puszedlit kérek, hadd siessen tovább, nem kellenek a levelek, vigye másnak. Most már tudja, hogy mikor kell jönni hozzám, mert Akkor Demenciában vagyok.

Beírt a naplójába, én vagyok a napirendje. A mézes puszit zacskóba csomagolta, kék szalagot kötött rá, és egy szatyorban a kilincsre akasztotta, de az meg leszakadt. De így is finom volt. Majd megmondom neki, hogy máskor írja rá a nevem, hogy a puszedlinek ne lehessen semmi baja.

Hedvig! Figyelj! Ha nekem levelet írsz, akkor szóljál előtte, mert megmondom a postásnak, hogy hozza ki, ha megkapta. Ha pénzt küldesz, azt is átadja. Az nem baj, hogy ő itt is postás, és Demenciában is postás. Ő ezt tudja, és most már te is.

Ha megkéred, neked is hoz levelet, sőt pénzt is. Majd megmondom, hogy nálam laksz, és akkor nem téveszti el a címet. Nem, nem hoz kávét, és limonádét szeret inni.

Demenciában mindig néni vagy bácsi a postás, és ezt ő is tudja. A gyerekeknek és a kutyáknak is külön visz csomagot, amiben van csoki és csont. Így mindenki tudja, melyiket kell választani. Én soha nem választom a csontot, mert az a kutyának való.

Ha több postás jön egymás után, akkor több csokit kapok, és ez nagyon jó a postásoknak, mert kevesebbet kell cipelniük.

Azt sajnálom, hogy karácsonykor a postás néni nem jár ki a házakhoz, mert azokat kivilágították, sok rajtuk a csillogó hópehely. Nem azért nem járnak, mert félnek valamitől. Karácsony a béke ünnepe. Hazamennek a családjukhoz pihenni.

A szeretet ünnepén a Mikulás hozza a leveleket, és mindenkinek ad legalább két képeslapot és egy szaloncukrot, mert ezt mondták neki a Központban.

>>>>>>>>>>>>>> LÁTOGATÓ <<<<<<<<<<<<<<<

Ha elmegyek Demenciába, és hazajövök, akkor mindig megnyomom a csengőt. Mindenki mondja, hogy fölösleges, mert úgyse nyitja ki senki, hiszen egyedül lakom. Igen, de ha bent van a betörő, akkor lehet, hogy megnyomja a kapunyitót. Ha nincs bent, akkor még óvatosabbnak kell lennem, mert lehet, hogy nem merte megnyomni a kapunyitót.

Minden este az ágyam mellé teszem ezt az öt szem kukoricát, hogy megtudjam, éjszaka járnak-e itt a tyúkjaim. Ha megeszik, ugye, akkor meglátogattak, ha nem, akkor meg nem.

Reggel felébredek, és rosszul érzem magam. Aztán eszembe jut: egyáltalán milyen jó, hogy még érzem magam.

– Jobb lenne, ha írnál néhány sort annak, aki eljön hozzád minden éjszaka. Az lenne a levélben, hogy ébressz fel, ha itt vagy, mert szeretnélek látni. Így megtudnád, hogy eljön-e mindig hozzád.

– Igen, de nagyon strapás lenne minden este levelet írni, nehéz már az én kezem.

– Csak egyszer kellene megírni.

– Szerintem nem, mert eljönne, elvinné levelet, és nem ébresztene fel. Ez így nagyon rizikós lenne. És mért nem mondja meg, mikor jön, ki csenget, mit hozott nekem, meg ilyesmi. Nem tisztességes az ilyen, csak arra képes, hogy elvigyen valamit, és hozzon helyette valami ócska dolgot.

Nem kell engem meglátogatni, nem vagyok én eszméleten kívül. Mondja meg a nevét, mit szeret enni, azt is megjegyzem, és visszamondom neki.

Van olyan látogató, aki nem jön el se ide, se oda. Ez nekem nem baj, mert nem ismerem se az egyiket, se a másikat. Nekik viszont nagy bajuk lehet belőle, mert ismernek engem, azért jönnek, de nem találnak itt.

Kérem, hogy a tyúkoknak hagyott kukoricaszemeket ne söpörjék össze, és nem írok nekik levelet, tehát ne olvassák el.

A betörők se jöjjenek el, mert mindig itt van nálam egy ellenőr a Központból, és felismeri őket. Biztos, hogy nem kapnak jutalmat.

>>>>>>>>>>>>>> TEMPLOM <<<<<<<<<<<<<<<

Éjszaka átfestették a templomot. Most rásüt a nap, és sokkal sárgább lett. Ha nem sütne rá a nap, akkor is ilyen lenne? Vagy akkor halványabb kék lenne, mert most sárga.

Amikor kimegyek az utcára, nagy a hangzavar, de azért meglátom, hogy a templomot már megint átfestették. Nem tudom, hogy szerdán milyen színű volt, de az biztos, hogy nem volt ennyire sárga, mint most, mert akkor rögtön feltűnt volna.

Úgy dolgoznak a festők, hogy munka közben elbújnak, mert szeretnék, ha meglepetés lenne a festés. Én is kapok minden nap a meglepetésből, mert a templomnak megváltozik a színe. Az előbb néztem ki az ablakon, és akkor még sötét volt, ezért nem láttam, hogy piros-e vagy kék.

Ha most kinéznék, akkor fel kellene tenni a szemüvegem, mert nem látom tisztán, hogy mégis sárga lett.

Nagy már az orvosok tudománya, de nem hiszem, hogy a festőké is olyan nagy lenne. Ehhez a pingáláshoz viszont nagyon értenek. Olyan szorgalmasan dolgoznak, hogy reggelre mindig befejezik. Igaz, néha nem sikerül szép világosra bemázolni a falakat, de én elhiszem nekik, hogy sötétebbet akartak.

Nem sikerülhet mindenkinek végtelenül jól dolgozni, mert a festők is emberek, és néha hibáznak. Ez nem baj, mert ha esik, és szárazak voltak a földek, akkor az se baj, hogy esik, mert ez már öröm.

A templom tornyára is esik. Jégeső, hó vagy belepi a zúzmara. Mindegy, mert úgy van, ahogy én akarom.

Amikor nagyon hideg van, és a tornyokra, a házak tetejére ráfekszik a hólepel, akkor a festők fehérre mázolják, hogy a hó jól érezze magát. Mindenre odafigyelnek, mert magas iskolát végeztek.

Ha nagyon fúj a szél, akkor ilyenkor fekete a templom tornya, mert a festők ilyen gyorsan meg tudják változtatni. Ez csak Demenciára érvényes, mert máshol nem tudják, hogy ez az igazság. És az a legfontosabb, a legbiztosabb, hogy a templom éjszaka fekete, hacsak közben nem jön fel a nap, mert az mindent meg szokott változtatni.

A templom olyan lett, mint egy festmény, de azért nem lehet a falra akasztani. Nem is akarja senki. Jól mutat az magában a téren, nem kell ahhoz még egy fal, van neki elég.

>>>>>>>>>>>>>> HARANGZÚGÁS <<<<<<<<<<<<<<<

Demenciában az ablakon keresztül a templom tornyára látok. Négy óra van rajta, és mindegyik mutatja, hogy meleg van-e, merről fúj a szél. Amikor harangoznak, a bimbamozás betölti a szobámat, bebújik a takaróm alá, és csiklandozza a bal talpamat. Ez jólesik, meg az is, amikor abbahagyják a harangozást, mert akkor a csiklandozás is abbamarad.

A galambok visszaszállnak a toronyba. Már nem félnek, mert ott laknak, és a harangzúgás után üres lesz a torony, eltűnnek a harangok. Egyszer megkérdezem majd, hová tűnnek azok a kották, amikor csönd lesz. Ki söpri őket össze? A galambok biztosan nem.