Tóth Krisztina

A majom szeme

– részlet –

© Tóth Krisztina, 2022

esőtől nedves úttest

Előresiettem, hogy másik metrókocsiba szálljak, de a srác, aki a nyomomban volt, észrevette, hogy merre tartok. Utánam jött. Átellenben ereszkedett le az ülésre, végig mereven bámult. Próbáltam kerülni a tekintetét, nehogy a szemkontaktusból energiát merítsen. Tudom, hogy ilyenkor nem szabad az emberek arcába nézni, mert a rájuk szegeződő szempár felbátorítja, rosszabb esetben fel is ingerli őket. Igazolást találnak benne a téveszméikhez, tükröt, amelyben saját zavaros érzéseikre látnak. Megszoktam, hogy fura alakok járnak a városban. Hangoskodnak, káromkodnak, keresik, hogy kibe köthetnének bele. Kerülni kell a tekintetüket. Az is megesett már, hogy felismertek. Az egyetem, ahol dolgozom, a saját oktatóinak a képével toborzott diákokat, és volt, akit ez felbosszantott. Megértem, a lezárt negyedekben sok a szerencsétlen fiatal. Erről nem én tehetek. De ez a fiú nem a szegregátumokból jött, ebben biztos voltam.

Nem néztem fel, hanem következetesen valahová oldalra, a levegőbe, a metrószerelvény vége felé. Így is megragadt bennem testének néhány részlete. A tövig rágott körme például. Nem volt csúnya keze, de a véresre rágott, elgyötört körmök valahogy riasztóan hatottak. Ijesztő volt a nagy, barna, eszelős tekintete is, a szeme alatti sötét karikákkal. A homlokba hulló, csapzott haja. Átfutott rajtam, hogy talán tényleg őrült, talán meg kellene nyomnom a vészjelzőt, hívni a biztonsági őrt, vagy legalább felpattanni, átsietni a kocsi túlsó végébe, ahol kicsit többen utaznak. Itt csak egy középkorú nő ül, néztem körbe, a korához képest túl világos, rózsaszín retiküllel, meg egy magába fordult, fejhallgatós kamasz.

Éreztem a srác éber testtartásából, hogy feleslegesen húzódnék odébb, úgyis követne. Hogy ha hirtelen egyértelművé válna ez a lehetetlen üldözés, az még ijesztőbb volna. Ha ebben a zárt térben is utánam sietne, akkor valószínűleg pánikba esnék, és magyarázatot követelve nekirontanék. Nevetséges. Inkább a kapaszkodót néztem, meg a kocsi falára kirakott hirdetéseket. A metró újabban nem állt meg a szegények lakta, veszélyesebb környéken. A lejáratokat ezeken a helyeken lezárták. A legnagyobb tévécsatorna minden áldott este nyugtalanító képsorokat sugárzott a hajléktalanokról, ahogy a rácsokat feszegetik vagy kötelekkel kitépik. Volt, ahol autóval vontatták el a lejárat acélkereteit, hogy aztán állati üvöltéssel nyomuljanak be a csarnokokba. Amikor tavaly jött a hideg, a kiürült állomásokat a kivonuló rendőrök sem tudták megvédeni a beköltözőktől, akik hordókban tüzet raktak, és leterítették kartonjaikat a töredezett márványlapokon. Annál a megállónál, amelyiket régen Kultúrpalotának hívtak, meg is dobálták az elhaladó szerelvényeket. Könnygázzal, terrorelhárító egységekkel kellett kipucolni az állomást. Sok szerencsétlen, bedrogozott, magában beszélő vagy ordítozó pária kóválygott a városban, de az a fiú, ott, velem szemben, nem volt drogos, és bármilyen kézenfekvő is lett volna ez a magyarázat, őrült sem. Akkor mi a fenét akarhatott?

Már napok óta a nyomomban volt, fel-felbukkant a környezetemben. Az, hogy nem csak a véletlenek összjátékáról van szó, hogy tényleg üldöz, de legalábbis követ, csak most vált bizonyossá, amikor metróra szálltam.

Néhány hete tűnt fel először. Az egyetem előtt szobrozott. Hetente háromszor ebben a ronda betonkolosszusban tartok órákat. Két éve húzták fel, a neve Új Egyetem. Csak így. Kitakarja a mögötte álló utcákat, a homlokzaton négy üveglift jár föl-le. A hatalmas, oszlopokkal körbevett fotocellás bejárat előtt ácsorgott. Azt hittem, egy diák a sok közül. Még akkor is azt gondoltam, hogy valamelyik hallgató az évfolyamról, amikor másodszor vagy harmadszor siettem el mellette, és ő mohón az arcomra tapadt a tekintetével. Közeledtek a zárthelyik, és úgy gondoltam, biztosan egy azok közül, akik sose jártak be órára. Hogy nyilván most kapott észbe. Biztosan tesztlapokat akar, vagy mit tudom én, felmentést, tanácsot, protekciót.

Amikor kifelé menet, a visszhangos bejárati csarnokot elhagyva ott találtam a fotocellás kapu mellett, már átsuhant rajtam valami rossz érzés. Aztán napokra eltűnt, bennem pedig oldódott a készenlét. Jártam a napi szokott útvonalaimat, szinte már el is felejtkeztem róla. Eltelt egy vagy két hét, és a metrókijáratnál tűnt fel újra. Most már rögtön ráismertem. Az újságos állványa előtt nézelődött, ott, ahol a férjem a lapokat szokta megvenni.

Már csak kettőt árultak, de ő ugyanúgy gyűjtötte hét közben az íróasztalán, a zöld üvegtálkában az aprópénzt, mint régen. Szombat reggelenként továbbra is kijárt ide, és kifizette őket, hogy aztán dühöngve felolvassa nekem a szalagcímeket, és begyömöszölje a lapokat a kukába. Kértem, hogy legalább ne gyűrje össze őket, tudnám rajtuk pucolni a zöldséget. Vagy akkor ne vegyen újságot. De ő képtelen volt lemondani a rituáléiról. Annyi minden megváltozott az életünkben, hogy ezek tartották össze, ezek óvták meg a széthullástól. Ezek a beidegződések, útvonalak, mozdulatsorok jelentették számára a kapaszkodót, hogy ne veszítse el végképp a tájékozódási képességét. Évtizedek óta erre laktunk, és bár sok mindent lebontottak vagy lezártak az elmúlt időszakban, még mindig elfogott valami otthonos érzés, ha kiléptem az aluljáróból.

Most pedig itt volt ez a fiú. Pont itt, ezen a kis téren. Megnyugtatásul azt mantráztam, hogy talán ő is erre jár haza. Onnan ismer. Van itt több kollégium is a környéken, győzködtem magam. Miért ne lakhatna itt valamelyikben.

A diákjaim arcát az utóbbi években már nehezen jegyzem meg. Csak egy évig tanítom őket, és alig van velük személyes kapcsolatom. Főleg a trendi, egymásra is hasonlító gyerekekét keverem össze. Felnyírt haj, testhezálló nadrág, néha még a szemüvegük is ugyanolyan. A lányok még egyformábbak, egyenfrizurát hordanak, egyforma ruhákat.

De ez a srác valahogy más volt. Már elsőre feltűnt nekem. Sötét, kicsit ápolatlan haj, kreol bőr. Átható, szinte egzaltált tekintet.

Amikor néhány perce kiléptem a metróból, leszállt ő is. Utánam lódult. Éreztem, hogy követ, ezért meggyorsítottam a lépteimet, olyan tempóra váltottam, ami már-már menekülésnek tűnhetett. A feljárat előtt hirtelen megtorpantam, és irányt váltva beálltam a pizzéria előtti sorba. Finoman oldalra pillantottam, hogy ellenőrizzem, továbbhalad-e. Rá se akartam nézni, a tarkómban azonban egy láthatatlan, tágra nyílt szem érzékelte, hogy igen, ő is megállt. Legszívesebben odafordultam volna, hogy egyenesen megkérdezzem, mi a francot akar, de a szorongás erősebbre duzzadt a mellkasomban a kíváncsiságnál. Tudom, hogy miért: a homlokát átszelő, elgyötört, mély ránc valahogy rosszat sejtetett. Néha apró jelek, töredezett mozdulatok vagy a mimika különös, gátolt és torz rezdülései árulkodnak csak a lappangó tébolyról. A fiú homlokán az a kínlódó, ferde redő valami ilyesmit üzent, azt, hogy ez a srác mentálisan nincs egészen rendben, hogy talán veszélyt jelent rám.

Kértem egy rukkolás pizzát. Keresgéltem az aprót, a nyelvpirszinges eladólány türelmetlenül összenézett a mögöttem várakozó vevővel. A pizza hideg volt, rossz ízű, alig tudtam lenyelni a falatokat. Közönyt színlelve rágtam, bámultam a járókelőket, néha oldalra sandítottam, hogy felmérjem, ott van-e még a fiú. Mind a ketten tudtuk, hogy látom őt, és idegességemben kezdtem elveszíteni az uralmat a mozdulataim felett. Leejtettem a szalvétámat, ügyetlenül matattam a földön.

Mennydörgés hangját görgette le a huzat a mélybe, a dördülés elkeveredett az induló és érkező szerelvények visszhangos morajával.

Az aluljáróba érkezők vizes esernyőiket rázták, akinél meg nem volt ernyő, az a tenyere élével törölgette a homlokáról az esővizet. Úgy látszik, leszakadt odafent az ég. Egész délután nyomott volt a levegő, mintha vihar készülne, de amikor elindultam hazafelé, úgy tűnt, mégse lesz felhőszakadás, kikerüli a várost a zivatar.

Befejeztem a pizzát. A vastag, ehetetlen széleket belehajtogattam a papírtálcába és kidobtam. Sietnem kellett, nehogy a srác elszánja magát, és odalépjen hozzám. Még mindig ott volt, éreztem, láttam is a hátát. Kapóra jött neki a vihar, fent ácsorgott a lépcső tetején a metrókijárat betoneresze alatt, a többi utas közé préselődve, mintha őt is az eső tartóztatná fel. Átfutott rajtam, hogyha most visszafordulnék, és metróra szállnék, akkor egyszerűen lerázhatnám. Rögtön utána dühös is lettem magamra. Mégiscsak abszurd helyzet, gondoltam, hogy kora reggel óta talpon vagyok, nálam van kétmappányi kijavítandó teszt, sajog a vállam a fáradtságtól, és a saját idióta szorongásaim megakadályoznak a hazajutásban. Na, nem. Megkerültem a várakozókat, és kiléptem az esőbe.

Őrjöngve, ferdén zuhogott, a zsúfolt kis téren az árusok kapkodva igyekeztek ponyvát húzni a standok fölé. Szedtem a lábam, de hiába, a ruhám másodpercek alatt átázott, a szoknyám a csípőmre tapadt, a félcipőm megtelt vízzel. A homlokomról az arcomba pergett az eső, hunyorogva vártam, hogy zöldre váltson a lámpa. A kocsikon felkapcsolták a fényszórókat, az egyik mozgó ablaktörlő mögött elkenődő férfiarcot láttam. Előredőlve rohantam, hallottam a dörgést, át akartam érni a túloldalon álló rendelőintézetig, hogy ott behúzódjak a lépcsőre. A táskám is csuromvíz lett, benne volt a laptopom is, és nem akartam, hogy minden átnedvesedjen.

Ahogy meghajolva futottam át a zebrán, éreztem, hogy valaki hozzám ér. Aztán megragadja a karomat, mintha ott akarna tartani középen, a buborékos úttesten.

Azonnal tudtam, hogy ő az. A srác a metróból. Ott állt előttem a zebrán a szakadó esőben, ingben, és azt kiabálta, hogy álljak meg. Közben váltott a lámpa, a kocsik indultak volna, valaki ránk dudált.

Elfogyott az erőm, szembefordultam vele, és a zúgó eső zaját túlkiabálva megkérdeztem, mit akar. Nézett rám csuromvizesen, átható tekintettel, és azt felelte:

Beszélnem kell veled. Te vagy az anyám.

surrogó, élő, lélegző

És mit válaszolt erre, kérdezte a pszichiáter, miközben igyekezett még egy kis dohányt tömni a pipájába. A kihulló szálakat gondosan összecsipegette a nadrágjáról, és benyomkodta őket a többihez. Szerettem ezt az illatot. Amikor először léptem be ide, az ülés előtt megkérdezte, hogy nem zavar-e, én meg rávágtam, hogy nem. Pedig akkor még nem tudhattam, hogy később majd el se tudom képzelni ezt a helyet a mindent átitató, édeskés pipafüst nélkül.

Háttal feküdtem, nem látta az arcomat. Azt hihette, csak udvariasságból hagyom mindig rá, hogy dohányozhat. Felültem a díványon, és figyelmesen néztem, ahogy készül rágyújtani, mutatva, hogy jelen vagyok, figyelek rá. Felnézett.

De hát mit mondhattam volna? Nekem nincs gyerekem.

Visszafeküdtem. Kicsit szúrta a tarkómat a durva szövésű kilimpárna. Erős gyapjúszag áradt belőle. Emlékeztetett egy régi, gyerekkori pulóverem szagára, amit annak idején az anyám kötött, és amit mindig rám erőltetett, valahányszor a jégpályára készültem a barátaimmal. A havazástól és hideg párától átnedvesedett gyapjú ugyanezt a különös szagot árasztotta, és ebbe az ismerős szagba most belevegyült az ide járó páciensek hajának kipárolgása is. Átfutott rajtam, hogy vajon hányan fekszenek rá erre a párnára hetente, és hogy vajon ki szokta-e mosni. Nyilván nem. Itt fekszem, idegenek fejének lenyomatába igazítva a tarkómat, és minek. Van-e bármi értelme annak, hogy itt heverek, és egy vadidegennek fecsegek az életemről?

A szagegyveleg inkább volt otthonos, mint taszító, ahogy az egész szoba is inkább keltette valami kuckós fészek, mint rendelő benyomását. Arról beszéltem, meglehetősen összeszedetlenül, hogy micsoda elképzelhetetlen történet ez az egész, hogy milyen… ijesztő. Olyasmiről már hallottam, hogy valaki felnőttként megkeresi a szem elől tévesztett vagy sohasem ismert apját, mert szeretne vele találkozni. Egyszer az életben leülni vele egy asztalhoz. Vagy az anyját. Hogy megtudja, miért nem kellett neki. De engem? Engem kérdezni? Az anyák tudják, hogy szültek. Még a gyereküket örökbe adó anyák is számontartják, hány fiuk, hány lányuk van, és hogy melyik évben, milyen napon hozták világra őket. Én soha életemben nem szültem, ezt az egyet azért biztosan tudom. Még csak terhes sem voltam soha. Micsoda őrület, hát hogy szültem volna?! Márpedig ez a fiú ezt állítja. Mondtam neki, hogy összekever valakivel, hogy én nem lehetek az anyja. Szerencsétlen gyerek. Egyetem alatt kellett volna őt kipottyantanom, ha mostanra felnőtt. Téboly! Vajon mi késztetett rá, hogy elkezdjek szabadkozni a szakadó esőben egy ismeretlennek? Mentegetőzni, hogy bocsánat, de én nem lehetek az ön anyja, hogy ez valami tévedés? Egyszerűen el kellett volna szaladnom, nem?, fordítottam oldalra a fejem, a fotel irányába.

A pszichiáter nem szólt, mintha azt várta volna, hogy én fejtsem ki, én magyarázzam meg, miért álltam le vitatkozni azzal az idegen sráccal az esőben.

Magázta?

A tekintetem az ablakon túlra kalandozott.

Persze hogy magáztam, válaszoltam, hiszen nem is ismerem. A diákjaimat is mindig magázom. Utálom a tegeződést, mert elmossa a határokat. Folyton ez ömlik mindenhonnan: Vedd meg, próbáld ki, gyere be! Borzalom. Az Egység előtt szinte mindenki tegeződött, de én nem. Örültem, hogy már nem is kell, hogy visszatért a közbeszédbe ez a vékony határvonal. Ha már minden más összekeveredett ebben a világban, lent és fent, jó és rossz. A diák az diák, és nem a barátom. Magáztam, persze. Nem tudtam volna megmagyarázni, mi késztetett szabadkozásra, hiszen… a lehető legabszurdabb helyzetbe kerültem. Sokkal abszurdabba, mint ha azzal vádoltak volna meg, hogy elloptam valamit, vagy fiatalon elkövettem valami bűncselekményt, amire már nem is emlékszem.

Valaki elment a rendelő előtt a gangon, és ettől hirtelen elhomályosult a helyiség. Amikor távozott, ismét ráláttam a szomszéd épület teteje fölött az égboltra. A hatalmas, fénylő szegélyű fellegek lassú mozgással sodródtak egyre messzebb egymástól, mintha a földlemezek távolodnának a földtörténeti őskor valamely emberi idők előtti szakaszában. Ha a kettő közt kibukkan a nap, döntöttem el, akkor folytatom. Akkor mondom tovább.

A pszichiáter továbbra is hallgatott, néha beleszívott a pipájába. A füstöt megnyugtatónak találtam, és hozzátartozott a hely atmoszférájához, ahogy az ódivatú, régi szamovár és a sápadt mokettek is. Tudtam, hogy nem volna szabad dohányoznia, de az egész rendelő így, ezzel a füsttel együtt emlékeztetett arra a régi világra, amiben felnőttem, és ami mostanra teljesen eltűnt. A nap hirtelen újra megjelent, egyenesen a szőnyegre világított, kiemelve a sárkányszerű mintázatot. Sokat bámultam ezt a szőnyeget, és minden szögből más alakzat bontakozott ki. Innen, a díványról sárkánynak láttam azt, ami a túloldali székből hol kecskeszakállas férfiprofil, hol kanyargós növényi inda volt.

Mért állt szóba vele?

Talán mert lelkifurdalásom van.

Erre megint nem mondott semmit, mintha azt várná, hogy most azt fejtsem ki, miért is van lelkifurdalásom.

Legszívesebben valami gorombaságot vágtam volna a fejéhez. Hogy lelkifurdalásom van a hetente kidobott pénz, az elvesztegetett idő miatt, ami alatt egy rakás hasznos dolgot csinálhatnék. De aztán csak hallgattam. A páragomolyok ismét közeledni kezdtek egymáshoz, mintha egy megrepedt fedőréteg szétcsúszott lemezei igyekeznének a fenti óceán színén visszaúszni eredeti pozíciójukba. Egyre sötétebb, fedettebb volt odakint az égbolt. Egyre kevesebb résen szűrődött át a fény.

Hallottam, ahogyan gyufát gyújt. Úgy látszik, elaludt közben a pipája. Szeretem ezt az illatot, mondtam ki hangosan, a magam számára is váratlanul. Az apámra emlékeztet. Ez jutott eszembe a legelső alkalommal is, amikor beléptem ide, és leültem vele szemben a kis teázóasztalhoz. Hogy apám miatt olyan ismerős ez a szag.

Ez csaknem egy évvel ezelőtt történt, ugyanilyen meleg tavasz volt akkor is. Azt hihette, amikor telefonon bejelentkeztem, hogy a szokásos életközépi válságról van szó. Vagy a jómódúak, a védettek váratlanul feltörő, hisztérikus lelkifurdalásáról. Hogy biztos körbevették az autómat a szegények, mutogatták a puffadt hasú csecsemőiket, és most örökbe akarok fogadni egyet. A magánrendelők tele vannak negyven körüli, kétségbeesett nőkkel, akik most eszmélnek rá életük fullasztó céltalanságára. Én egész más miatt jöttem, nem akartam se gyereket szülni, se örökbe fogadni. Nem vágytam rá, idegenkedtem a puszta gondolattól is, hogy törölgessem egy másik, idegen lény nyálát és ürülékét, attól meg pláne, hogy a saját testemben növekedjék valaki, egy új élőlény, akiről később, ha megszületik, naponta gondoskodnom kelljen. A férjem se vágyott soha ilyesmire. Rég túl volt az efféle terveken. Betöltötte a hatvanat, esze ágában nem volt bonyolítani az életünket, és bár szeretett, vagy nem is tudom, hogy mondjam, ragaszkodott hozzám, azt mégsem kívánta, hogy a további nyugodt éveinket kettőnk genetikai másolatának pátyolgatásával, babakocsi-tologatással töltsük. A barátnőim erről persze egészen mást gondoltak. Volt, aki őszintén megmondta, hogy a gyerektelenség szerinte időzített bomba, és a férjem, bármilyen fittnek érzi is most magát mellettem, előbb-utóbb eljut majd abba az életszakaszba, amikor menthetetlenül elfogja a halálfélelem, és akkor, ha azokban a sötét hónapokban nem leszek résen, kiköt majd egy csúnyácska, lelkes és apakomplexusos PhD-hallgató oldalán, aki menten szülni fog neki egy gyereket. Nem, mosolyogtam akkor magamban, az én férjem soha nem érezte fittnek magát, negyvenévesen se, halálfélelmét pedig, ha volt is, ahogy mindnyájunknak van, rutinosan konvertálta magas hőfokon égő, de azért kordában tartott munkalázzá. Mások arra próbáltak átszellemült arccal rábírni, hogy azért kísérletezzek, bízzam az életre, a véletlenre, hogy megfoganok-e, és ne próbáljam kontrollálni azt, ami mégiscsak túlmutat a saját, mulandó életemen, vagyis adjam a sorsomat valamiféle láthatatlan, nálamnál hatalmasabb erők kezébe.

Itt, ebben a városban, ebben az országban? Komolyan? Ezen a földrészen, ezen a bolygón? Itt kellett volna nekem gyereket szülnöm?

Szóval, sok hülyeséget végig kellett hallgatnom. Főleg azoktól, akik úgy gondolták, hogy szeretnek engem. Abban az egyben, hogy ezt nem akarom, teljesen biztos voltam, minden másban kissé bizonytalan. A férjemben megbíztam, de untatott. Az egyetemi munkámat, nem szép ezt kimondani, de így van, inkább szégyelltem. Hazugságokkal, jobb esetben féligazságokkal tömtük a diákok fejét, és megrémültünk, ha néha visszakérdeztek. Sose tudhattuk, hogy tényleg kérdeznek-e, vagy csak provokálnak. Az előző intézményből szinte senkit se vettek át, de amikor engem felkértek, rögtön igent mondtam. Mi mást tehettem volna ennyi idősen? A sterilen berendezett irodában mindenki figyelte egymást, jóformán egyetlen személyes mondatot se váltottunk. Inkább fecsegtünk csak, hogy szavakkal fedjük el gyanakvásunkat, kételyeinket. Diákokról, vizsgaidőpontokról, időjárásról. Beszélgetni, a szó eredeti értelmében, már évek óta nem beszélgettünk. Hallgattunk azokról, akik elmentek, és hallgattunk arról, hogy mi miért vagyunk még mindig itt. Mindenkinek volt rá valami magyarázata, nyilván. A gyerekes barátaink egyre inkább csak egymással jártak össze. Kikoptunk közülük. A férjemet, aki a társasági összejöveteleken lógó fejjel unatkozott, mintha bóbiskolna, afféle jelentéktelen, szemüveges nagypapinak tekintették.

Szóval, miért van lelkifurdalása?, kérdezte végre a gomolygó, illatos füstből kiszólva a pszichiáter. A lélegzetéről hallottam, ahogyan beleszív a pipába, azt pedig csak hozzáképzeltem, hogy közben diszkréten ellenőrzi, nem járt-e le az időnk. Éreztem, hogy már csak néhány perc lehet hátra, és hogy nem is érdemes hosszabb gondolatmenetbe fognom, mert mindjárt azt fogja mondani a maga jellegzetes, tárgyilagosan meleg hanghordozásával, hogy folytassuk itt a következő alkalommal. Pont úgy, mint aki tényleg sajnálja, mintha a legjobb résznél kellene abbahagynia a filmet. A kedvenc sorozatát. Hogy most ne ez történjen, azt feleltem, minden magyarázat nélkül, hogy a gyerek miatt.

Utólag jöttem rá, már a lépcsőházban, hogy ezt akár érthette arra a srácra is, akinek a könnyei összefolytak az esővel, és akit végül dühösen otthagytam a zebrán.

valaki elment

A pszichiáter azért aggódott az idő miatt, mert ötre oda kellett érnie a város másik végébe, az anyjához. Négy óra után általában kezdett feltorlódni a kocsisor a körutakon, a hidakon pedig beállt a dugó. Az araszoló autóból ilyenkor lassított filmfelvételen nézte a sugárutat, ahol évek óta nem járt gyalog. A bedeszkázott üzleteket, a leszakadt portálokat, a málló homlokzatokat. Az összefújkált falakat, mindenhová kiragasztott és aztán leszaggatott propagandaplakátokat. A kapualjakban emberek ültek kilapított kartondobozokon és rongyokon. A rendőrség évek óta próbálta kizavarni a szegényeket a számukra kijelölt kerületekbe, de azok, akiknek korábban errefelé volt lakásuk, vagy csak megszokták a környéket, újra és újra visszaszökdöstek. Tanyát vertek a parkokban, a hideg beálltával pedig feltörték a lezárt üzleteket, éttermeket, és ott vészelték át a téli hónapokat.

A korábbi években péntekenként ment, de a hét végi csúcsforgalom miatt annyiszor elkésett, és olyan sokszor kellett végighallgatnia, hogy az anyja ilyenkor mit él át, hogy végül áttették a heti látogatási napot csütörtökre. Dr. Kreutzer minden csütörtökön ötkor csöngetett a mamánál, és a szemét forgatva várta, hogy az öregasszony végre ajtót nyisson. Amikor hosszas matatás, szitkozódás, kulcscsörgés után az összes zár és heveder kinyílt, és beléphetett, nagy sóhajtással engedte le az ebédlőasztalra mindazt, amit az anyja telefonon megrendelt. Dr. Kreutzer a legjobb élelmiszerekhez is hozzáfért, az arcképes igazolványával bármelyik üzletben vásárolhatott.

A mama egyenként ellenőrizte a becsomagolt sajtokat, figyelmesen kihajtogatva a papírt, beleszagolva az áruba, szemrevételezte a felvágottakat és a tej szavatossági idejét. Csak egyféle tejet lehetett neki hozni, a többiről azt állította, hogy mesterségesen állítják elő mindenféle porokból, vegyipari módszerekkel. Hogy megtömjék az éhesek hasát. Látott a tévében egy elrettentő kisfilmet az élelmiszeripar machinációiról, és azóta csak ezt az egyfajta tejet volt hajlandó elfogyasztani. Az sohasem derült ki, hogy a külföldi cégnek, amelyik a polgárháború után felvásárolta a nagy múltú vállalatot, miért szavazott több bizalmat tejipari versenytársainál, mindenesetre alapszabállyá tette, hogy kizárólag azt az egy márkát lehet megvásárolni. A többi szintetikus, génkezelt szar. Attól van itt ennyi őrült, mutatott ilyenkor le az utcára.

Dr. Kreutzer nagy üggyel-bajjal kikecmergett a liftből. Mindkét karja tele volt, a könyökével lökte ki folyosóajtót, aztán lepakolta a földre a papírszatyrokat. Felesleges volt ennyi mindent hoznia, az anyja az utóbbi időben szinte csak mandarint evett. Annak is főleg a levét szopogatta, a megcsócsált maradékok és kiköpött magok kistányérokon száradtak szanaszét a lakásban. A fia a tömött papírzacskókkal inkább csak a saját lelkiismeretét akarta nyugtatni, elhitetni magával, hogy ő igenis mindent megtesz a mamáért. Amit csak lehet. A legelitebb helyekről hoz neki kaját.

Nem szerette az anyját.

Ránézett a mobiljára, két perc volt hátra ötig. Háromszor, röviden megnyomta a csengőt. Volt kulcsa, de a rituálé szerint mindig három rövid csengetéssel jelezte, ha megérkezett. A mama ilyenkor elnyújtott hangon kikiabált, hogy ígeeen, aztán megkérdezte, hogy te vagy-e az, kisfiam.

Húsz éve minden áldott héten elhangzott a kérdés, amire dr. Kreutzer mindig azt felelte, hogy én, ki lenne más, mama, aztán várt a csoszogásra, a hosszadalmas zárnyitogatásra.

A mama nem válaszolt. Biztos elaludt, gondolta dr. Kreutzer, mert az anyja az utóbbi időben napközben is gyakran szunyókált. Valahányszor csak bekapcsolta a tévét, mindig elbólintott, és a parkettára ejtette a távirányítót a kezéből. Dr. Kreutzernek össze kellett ragasztania szigetelőszalaggal, mert időnként az elem is kicsusszant belőle, és miután egyszer egy döbbent páciens füle hallatára üvöltve magyarázta a mamának rendelési szünetben a gangról, hogy melyik a pozitív és a negatív oldal, úgy döntött, inkább körbetekeri fekete ragasztószalaggal az egész távirányítót.

Miután a sokadik csengetésre sem jött válasz, előkereste a saját kulcscsomóját, és benyitott. A lakásban csend volt. Nem szólt a tévé, csak az elektromos masszírozófotel halk zúgását lehetett hallani. A fotelt dr. Kreutzer egy hónappal azelőtt vásárolta egy internetes akció keretében. A műszaki leírás mellett egy rövid tájékoztatófüzetet is talált a dobozban, amely szerint a masszázsfotel serkenti a vérkeringést, stimulálja a pangó vénákat, és egészében véve kedvezően hat a közérzetre.

A mama közérzetén ez az új bútordarab csak javíthatott. Nem úgy panaszkodott már, rutinból, ahogyan régen tette, nem csak a szokásos litánia hangzott el érzéketlen eladókról, hangoskodó, proli szomszédokról, nyegle és pénzéhes orvosokról. Ezeket az ismétlődő sérelmeket a fia már megszokta, szinte oda se figyelt rájuk, unottan válaszolgatott. Az utóbbi időben viszont dr. Kreutzer anyja valahogy csendesebbé vált, és olyasmiket emlegetett kislányos hangon, amik korábban nem szerepeltek a bejáratott panaszrepertoárban. Azt állította, hogy a lépcsőházba hajléktalanok vették be magukat, a pincében bujkálnak. Gyerekeik is vannak, rongyosak, tetvesek, fel tudnak mászni az ereszcsatornán. Beosonnak hozzá a lakásba, és elemelnek ezt-azt, kieszik például a bonbont a konyhaszekrényből. Még akkor is, ha külön fémdobozba, hátra dugja, a rizs mögé. És ez még mind semmi! Hogy éjszaka felkúsznak a hajléktalanok az erkélyére, és mindenféle disznóságot kiabálnak be az ablakán, utána pedig már képtelen visszaaludni. Dr. Kreutzer figyelmesen, félig-meddig szakmai füllel hallgatta az újfajta, olykor meghökkentő sérelmeket, és magában nyugtázta, hogy az anyja friss történetei a demencia első jeleiről tanúskodnak. A mama, noha világéletében irritálták a gyerekek, a fia minden látogatásakor sérelmezte, hogy az unokák ritkán jönnek hozzá. Ha viszont nagy néha, sátoros ünnepeken mégiscsak megjelentek a szüleikkel, szépen felöltöztetve, már előre megfegyelmezve és kioktatva, állandóan a nyomukban totyogott, és aggodalmaskodott, hogy leverik a porcelán állólámpát, amihez, ezt minden alkalommal elmesélte, külön kellett rojtos ernyőt csináltatnia, vagy attól rettegett, hogy a gyerekek játék közben kihajolnak a nappali ablakán, és egyszerűen kizuhannak a járdára. Az erkélyre eleve nem mehettek ki, azt ilyenkor egy biztonsági lánccal lezárta. Dr. Kreutzer maga is ebben a lakásban nőtt fel, és bár erre számtalan alkalma adódott volna, soha nem zuhant ki se a nappali, se a konyha ablakán, igaz, akkor még más idők jártak, és a gyerekek is kevésbé voltak elvetemültek, mint ezek a mostaniak.

Dr. Kreutzer anyja most a masszázsfotelban feküdt vértelen arccal, csukott szemmel.

A fia ránézett, és azonnal tudta, hogy halott. A nyak- és vállmasszírozó program miatt a feje ide-oda rázkódott, mintha még most is hevesen csóválná, mintha csak vitatkozna, hogy nem-nem, kisfiam, egyáltalán nincs igazad. Ebben sem. De dr. Kreutzernek ezúttal megfellebbezhetetlenül igaza volt, vitára nem volt mód. Közelebb lépett, megfogta az anyja csuklóját, és megbizonyosodott róla, hogy nincs pulzusa.

kutakodnak a dolgai között

Megkereste a kikapcsológombot, és leállította a fejet kínosan ide-oda billegtető masszázsprogramot. Ahogy közelebb hajolt, zoknis lábával hirtelen belelépett valami puha, nedves dologba. Egy gerezd megcsócsált mandarint taposott szét a perzsaszőnyegen, ami rögtön fel is ragadt a zoknija talpára.

Bassza meg, fakadt ki hangosan, mint akit egyszerre két csapás is ért, aztán megtámaszkodott a fotel karfájában. Mandarintól nedves ujjaival óvatosan hozzányúlt a mama arcához, mintha egy sose látott, kiszámíthatatlan tereptárggyal ismerkedne. Az arc még langyos volt.

Dr. Kreutzer leereszkedett a kanapéra. Kétoldalt virágos díszpárnák álltak, ahogy már időtlen idők óta. Gyerekkorától ismerte ezeket a hímzett, elkoszolódott párnákat. Megborzongva emlékezett vissza, hogy valahányszor ledőlt egy kicsit a kanapéra, mindig megérezte a szöveten az édeskés parfümöt. Ha ilyenkor az anyja véletlenül áthaladt a szobán, pikírten rászólt, hogy ne fetrengjen itt, aludni éjszaka kell, inkább csináljon valami hasznosat. Az a tény viszont, hogy a párnákból az anyja hajlakkjának és túlillatosított bőrének jellegzetes szaga áradt, azt bizonyította, hogy időnként ő is lepihen a nappaliban, ha más nincs otthon. Hogy ugyanoda fekszik le, méghozzá napközben. Azóta, hogy ennyire megöregedett, ezt nyilván sokkal többször megtette. A párnák kirojtosodtak, megkoptak, a hímzés több helyen foszladozott. Középen, a két régi párnától szimmetrikus távolságra állt két rikítóan új is, amelyet rányomtatott pipacsok díszítettek. Dr. Kreutzer arra gondolt, az anyja ezeket a közeli kínai boltban vásárolhatta, a kirakatban mintha látott volna valami hasonló, élénk mintát.

Jó lett volna azt gondolni, hogy most is csak elaludt, és ez az egész, ami itt zajlik, puszta tévedés, rémálom, aminek mindjárt vége, és hamarosan elmagyarázhatja a nyűgösen ébredező öregasszonynak, hogy mit hova pakolt a hűtőben, aztán folyhat tovább a nap a szokott mederben. Bámult maga elé, és igyekezett gondolatban megbékélni egy esetleges második verzióval is. Nem volt felkészülve egy ekkora váratlan feladatra. Felállt, újból megérintette a testet, végigsimított a májfoltokkal pettyezett alkaron. Itt mintha árnyalatnyival már hűvösebb lett volna az anyja bőre.

Felhívta a mentőket. Bemutatkozott, és bediktálta az elhunyt nevét, címét. Amíg az orvost és a hullaszállítókat várta, igyekezett magában elköszönni az anyjától. Bár nem volt hívő, eszébe jutott, hogy ha létezik lélek, márpedig miért ne létezne, sőt éppen az ő szakmai fennhatósága alá tartozik, akkor még itt kell tartózkodnia a szobában, ezért legalább fejben megpróbálta megszólítani ezt az itt időző szubsztanciát, még utoljára kapcsolatba lépni vele. Ám amikor a kövér, sápadt testre nézett, hirtelen az a kényelmetlen érzése támadt, hogy az asszony most is helyteleníti a viselkedését. Hogy valamit már megint rosszul csinál. Töprengett, mi volna hát a mama szerint is megfelelő lépés ebben az idétlen átmenetben, ami még nem a hivatalos gyász. Sose érezte jól magát kettesben az anyjával, most aztán pláne nem. A családtagok!, villant fel benne. Ez az! Ilyenkor fel kell hívni a családtagokat, és közölni velük, hogy a mama meghalt. Ízlelgette a szót, mintha készülne rá, hogy hamarosan ki kell mondania. Először is a gyerekeit kell értesíteni, végtére is az ő nagyanyjukról van szó, még ha ritkán látták is Pálma mamát.

Beütötte a fia számát, de csak Vilmos üzenetrögzítőjével tudott beszélni. Utána Emmácskát hívta, de ott is a rögzítő válaszolt. Aztán eszébe jutott, hogy hát persze, biztos különórán vannak, nem tudják felvenni a telefont.

Megint a fotelhez lépett, mert ideje volt ráhangolódnia a gondolatra, hogy a holttestet hamarosan elviszik. Erről rögtön eszébe jutott, hogy az anyját talán abban a ruhában temetik majd el, amit most visel, ha pedig ezt másképp akarja, akkor neki kell átöltöztetni. A gondolat visszarettentette. Úgy döntött, a világoskék pulóver és az otthoni pamutnadrág tökéletesen megfelel a célnak, legfeljebb egy cipőt húz a lábára.

Kiment az előszobába, vizsgálgatni kezdte a sorba rakott cipőket. Ahogy lehajolt, rádöbbent, hogy most már nyugodtan visszavehetné a sajátját, hiszen senki nem fog rászólni, hogy tudja-e, mennyibe kerül a nagy perzsa tisztíttatása. Nem mintha Pálma néni különösebb rendet tartott volna, a konyhapult például mindig teli volt morzsával, a poharak ragadtak. De a cipőt mindenkinek le kellett vetnie, mert ha nem tette, Pálma néni élesen megkérdezte, tényleg be akarja-e hozni a lakásába az illető kintről az összes talpára ragadt kutyaszart.

Dr. Kreutzer fél lábon állt, és kapaszkodott az előszobai fogasba, mandarinos zoknival viszont nem akart a cipőjébe bújni, inkább lehúzta és begyűrte a zsebébe.

Az anyja cipői rémesen néztek ki. Mivel az utolsó években óriásira dagadt a bütyke, egy ismerős cipész rendre felvágta neki a lábbeliket a kritikus helyen. A bütyöknél az összes félcipőn szétnyílt a bőr, mint valami seb, és ettől a lábbelik viseltesnek tűntek. Dr. Kreutzer egyiket se találta alkalomhoz illőnek, ezért hátrament a kisszobába, hogy keressen valami mást a gardróbszekrényben.

A szokásos látogatások alkalmával sose jött be ide. Idegenkedett ettől a helyiségtől, pedig a gyerekkora éveit itt élte le. Azóta az anyja szinte mindent átalakított. Dobozokat halmozott fel, megrozsdásodott ruhaszárítót támasztott a falnak. A szárítóról lepattogzott a festék, de Pálma néni nem dobta ki. Azt mondta, ha ágyneműt mos, nincs másutt helye kiteregetni. Ehhez képest a száradó paplanhuzatot mindig az ajtókra terítette, ami bosszantotta dr. Kreutzert. A bútorok nagy része már a pincébe került, az egykori gyerekszobára csak a bátyja régi mackója emlékeztetett.

Dr. Kreutzer ránézett a mackóra, amelyik semmit sem öregedett, ült bambán a kibolyhosodott huzatú heverőn, és bámult borostyánszínű üvegszemével.

Keresek egy cipőt, fordult dr. Kreutzer a kifejezéstelen tekintetű mackóhoz, mintha egyetértést várna. Valami kevésbé rondát, sóhajtotta a gardrób felé menet. Ahogy kinyitotta a szekrényajtót, a sötétből fülledt levegő áradt ki, naftalin és nem egészen tiszta ruhák állott szagegyvelege. A cipők az alsó polcon hevertek, négykézláb kellett kotorászni. Egymás után húzta elő a különféle szandálokat, félcipőket, amelyek még a bütyök előtti időszakból származtak, ezért nem voltak szétszabdalva. Egy bokacsizma mellett döntött, és közben óhatatlanul is felidéződött benne a volt felesége mondata, aki valahányszor csak hazaállított valami új, méregdrága csizmával, azt ismételgette, hogy a csizma öltöztet, mintha ezzel a vásárlással tulajdonképpen előre megspórolta volna az összes többi szezonális ruhadarabot.

Odatérdelt a halott elé, és kézbe vette deformálódott, harisnyás jobb lábát. Az ujjak egymásra torlódtak, a lábfej mereven ellenállt a bebújtatásnak. Dr. Kreutzer rángatni kezdte a cipőt. Az járt a fejében, hogy utoljára a gyerekére próbált így hótaposót adni, és az is milyen régen történt. Éppen a csizma felhúzásával bajlódott, amikor megszólalt a mobilja. Nem csak szólt, rázkódott is közben. Pachelbel, a felesége csengőhangja volt, úgyhogy a csizma másik felét leeresztette a szőnyegre, és felvette a telefont.

máshonnan jöttek és máshová tartottak

Miért kerested Vilmost?

Meghalt az anyám.

A felesége másodpercnyi szünet után azt felelte, hogy nagyon sajnálja, de a hangját nem volt ideje hozzáigazítani a közléshez, az ugyanolyan hideg és számonkérő maradt, mintha az ebédbefizetésről társalognának. Dr. Kreutzer magában ezt csak diszpécserhangnak nevezte. Petra nem vitte le a hangsúlyt, hanem függőben hagyta a saját mondatát, mint aki számít még egy második, ennél fontosabb közlésre is, amit majd félbeszakíthat. Vilmos, folytatta, éppen bent van az asztmarendelésen, kint hagyta a folyosón a mobilját, amíg bement fújni. Többször is mondta a múlt héten, folytatta Petra, hogy ma rendelésre jönnek. Gondolom, elfelejtetted, tette hozzá az előbbi diszpécserhangon. A kedves mamáról több szava nem volt. Megígérte, hogy este, ha Emmát is hazahozta a szolfézsról, elmondja majd a gyerekeknek a rossz hírt.

Nem lehetne most rögtön?, kérdezte dr. Kreutzer, miközben azt nézte, hogy a fél csizma milyen idétlenül, megcsavarodva áll az anyja lábán a felmeredő, buci orral. Hülye ötlet volt. Talán elég lenne egy félcipő, töprengett, miközben tovább hallgatta a gyerekrendelő hátteréből beszűrődő morajt, a csengő telefonokat, csukódó ajtókat, és Petra fahangú válaszait.

Nem hiszem, hogy ez a megfelelő pillanat, zárta le a nő a vitát. Petrának soha semmilyen pillanat nem volt megfelelő, de hát az ember nem dönthet szabadon róla, hogy mikor hal meg az anyja. Dr. Kreutzer azzal érvelt, hogy a gyerekek talán személyesen is elbúcsúzhatnának a nagyitól, de a volt felesége ezt beteges, perverz ötletnek nevezte, és lerakta a telefont.

Dr. Kreutzer nekilátott a bal csizmának, de ahogy az előző, ez is elakadt félúton. A duzzadt boka kanyarját sehogy nem lehetett vele bevenni. Közben megszólalt a kaputelefon.

Az ajtóban az orvos állt, mögötte két fiatal, köpenyes hullaszállító. A fiatalemberek olyan szerényen toporogtak a folyosón, mint akik vendégségbe érkeztek, és az anyja szellemére való tekintettel mindjárt megkérdezik, levegyék-e a cipőjüket. Dr. Kreutzer beengedte az orvost, és igazolta magát, aztán a fotelben heverő testre mutatott. Az orvos kinyitotta a táskáját, és közben megkérdezte, kollégával van-e dolga.

Nem egészen, válaszolta dr. Kreutzer. Pszichiáter vagyok.

Felmutatta az igazolványát, mire az ajtóban álló két másik férfi feszesebb testtartást vett fel. Az orvos a mama fölé hajolt. Véletlenül rátenyerelt a karfán a fotel irányítógombjára, amitől a félbemaradt masszázsprogram újraindult, és a holttest megint hevesen ingatni kezdte a fejét, hogy nem-nem, mintha tiltakozna a végső vizsgálat ellen, és azt igyekezne közölni, a halál beállta még nem állapítható meg, ez az egész puszta félreértés.

Elnézést, szabadkozott dr. Kreutzer, és leállította a masszázsprogramot. Az orvos kitöltött valami lapot, ezt alá kellett írnia, aztán kitöltött egy másik papírt is, végül egy harmadik igazolást arról, hogy az előző kettőt átadta.

Elrakta a fonendoszkópot, merev arccal részvétét fejezte ki, aztán megkérdezte, hol találja a mosdót. Kezet mosott, körbepillantott, érdeklődött, hogy van-e odalent kapunyitó gomb, és hol. Közben a félénk fiatalemberek beléptek, és a hóna alatt megragadták a mamát, aztán felfektették a hordágyra. Dr. Kreutzer kihátrált a konyhába. Egyrészt nem akarta látni, amit véletlenül már így is megpillantott, hogy az anyja szája kinyílik, ahogy a testet előrebillentik, másrészt a bútorokkal telezsúfolt nappaliban kevés volt a hely ahhoz, hogy a hordággyal forgolódjanak.

Szöszmötöltek még odabent a nejlonzsákkal, aztán az egyik fiatalember beszólt a konyhába:

Kiszedjük a papírt?

Dr. Kreutzer először azt hitte, hogy a frissen kiállított okmányok valahogy bekerültek a mama alá, de belépve látta, nem erről van szó. A hullaszállítók a csizmáról beszéltek. A kivikszelt, gondosan eltett bokacsizmák orrában gombócba gyűrt újságlapok rejtőztek, amelyeket kiszedtek, és a kanapéra hajítottak, mielőtt kifordultak volna a folyosóra a testtel. A mama tehát mégsem mezítláb indult el. Az összegyűrt lapok ott maradtak, dr. Kreutzer anyja pedig csizmás lábbal kifelé távozott, mint akinek köszöni, végképp elege lett a világ híreiből.

Ahogy a hullaszállítók elmentek, dr. Kreutzer visszament a lakásba, és kitárta a nappaliban az ablakot. Tavasz volt, de már élesen tűzött a nap. A beáramló fényben hirtelen erős túlzásnak tűnt az a csizma.

Dr. Kreutzernek egy régi, hasonlóan verőfényes délután jutott eszébe, még a gyerekek születése előtti időből. Petra, a felesége egy leértékelt csizmával állított be, ami még így, a tavaszi kiárusításon is annyiba került, mint a férfi akkori kezdő fizetése a pszichiátrián.

Ekkor mondta először, szinte provokatívan a férje szemébe, hogy a csizma öltöztet, miközben csípőre tette a kezét. Most, sok évvel később dr. Kreutzer kivételesen igazat kellett adjon neki. A hullaszállítók most fordultak ki a járdára, és emelték be a narancssárga csíkos furgonba az anyja letakart testét. Ha kicsit előredőlt, belátott az autó hátuljába is. A szemben fekvő élelmiszerboltból emberek szivárogtak ki nejlonszatyrokkal, és megbámulták a furgont. Az egyik, szemüveges nő a szemben álló épületre pillantott, mintha azt latolgatná az ablakokat pásztázva, honnan érkezhetett a halott. Amikor a tekintete felért az emeletig, dr. Kreutzer visszahúzódott az ablaktól. Kocsiajtó csapódása, aztán motorzúgás hallatszott odalentről, a furgon elindult.

Odament a kanapéhoz, kisimította a két kitépett újságlapot, és megnézte a dátumot. Az Egység előtt adták ki. Az egyik oldal annak az évnek egy napjáról tudósított, amelyen Emmácska született.

Egy Boszniában és egy Mexikóban lévő piramis szinte egyszerre kezdett fényt kibocsátani az ég felé. A különös jelenségre eddig senki nem tudja a választ, csak annyit, hogy a Szarajevó közelében lévő Nap Piramisa az ismert legidősebb a világon 12 ezer évével. A 220 méter magas piramist további furcsaságok övezik, ugyanis annak északi oldala csupán egyetlen foknyi eltéréssel mutat a „kozmikus északra”, és a lejtői pontosan 45 fokot zárnak be. A mai napig nem tudják, hogy az épületet melyik civilizáció emelte, mert eredetét eddig még nem sikerült felfedni.

A cikkhez tartozó kép sajnos a lap másik, leszakított felén lehetett, pedig érdekelte volna az a két fényoszlop. Kisimította a papírt, aztán megnézte a hátoldalát is, amin csak egy ásványvíz reklámja volt egy azóta elhervadt, akkor még fiatal színésznő arcával.

Ezek szerint az anyja aznap, amikor az első unokája született, eltette a szekrénybe a téli cipőket. Dr. Kreutzer ezen erősen elgondolkodott, megpróbálta felidézni annak a távoli napnak az eseményeit. Abban biztos volt, hogy ő maga csak délután ért be a szülészetre, de arra már nem emlékezett, hogy az anyja mikor. Vélhetően ő is csak később. Esetleg másnap. Akkor viszont bőven beleférhetett az idejébe a téli cipők elrámolása, annál is inkább, mert az anyja, ezt már gyerekkorukban is megtapasztalta, hajlamos volt pakolászással levezetni az idegességét.

De az is lehet, töprengett tovább, hogy az anyja máskor rakta el a cipőket. Később. Régi újságokat tömött az orrukba, hogy ne deformálódjanak.

Az egyik gyűrött lapon egy rég megszűnt párt választási ígéreteit sorolta fel az azóta betiltott napilap, ám az ígéretek fele hiányzott. Talán egy másik cipő orrába kerültek.

Dr. Kreutzer anyja nem volt beteg. Olyan krónikus, gyógyszerrel kezelt betegsége legalábbis nem volt, ami hirtelen a halálát okozhatta volna. Adódtak persze gondjai az egészségével, mint a legtöbb, nyolcvan körüli idős embernek. Magas volt a vérnyomása, de szedett rá tablettát, és rendszeresen mérte is. Túlélt két világjárványt, de a legfélelmetesebb betegségnek még mindig az agyhártyagyulladást tartotta. Gyakran sajgott a csípője, és fájt a lába is, megoperálták a bütykét. Talán ezért nem vette elő többé, ezért pihent annyi éve a lapos sarkú, kényelmes, ám lábfejre simuló csizma kitömve a szekrény aljában. Az anyja, ha csak a környékre ment bevásárolni, vagy havonta egyszer a háziorvoshoz, többnyire már csak textilcipőket hordott, nyáron pedig papucsot.

Azt, hogy valójában hogy érzi magát, sohasem lehetett tudni. A tényleges, mindennapi gondokat felnagyította, az örömöt pedig, nem elsősorban a szexuális örömöt, amiről az ő korában már szó sem esett, hanem a test és lélek bármiféle átmeneti megelégedettségét, valamiféle szégyellni való, kínos kihágásnak vélte, amely nemcsak illetlen és szemérmetlen dolog, de egyenesen bűn is, amely biztosan nem marad következmények nélkül.

Legutóbbi látogatásakor, egy héttel azelőtt dr. Kreutzer szintén hiába csöngetett és kopogott, az anyja akkor sem nyitott ajtót. Azon a csütörtökön, bár soha azelőtt nem aggódott, hirtelen átfutott az agyán, hogy az anyjával esetleg történhetett valami. Előtte egy órával még hívta őt telefonon, és egyeztettek a bevásárlandókról, különös tekintettel a mag nélküli mandarinra. Amikor pedig ötkor az ajtó előtt toporgott, a szatyor fülétől már elfehéredő ujjal hiába nyomta a csengőt. Letette a papírszatyrot, és mobilon megcsörgette az anyját, aki a telefont se vette fel. Erre halászta csak elő a mindig nála lévő kulcscsomót, és nyitott be a jéghideg lakásba. Pálma néni, az anyja, a szoba közepén állt hálóingben, fején fülhallgatóval. A nappali összes ablakát kitárta, és a beáramló hideg levegőben fürödve, kipirult arccal hallgatta Bachot.

Dr. Kreutzer kérdésére, hogy mégis mi az úristent csinál, először üvöltve válaszolt, hogy hát hiszen látja a fia, hogy zenét hallgat, mu-zsi-kát, pördült meg, mu-zsi-kát, aztán amikor végre lefejtette magáról a vezeték nélküli fülhallgatót, hozzátette, hogy elviselhetetlen hőhullámai vannak, és csak így bírja ki őket. Egész nap így állok itt, jelentette ki fejét hátravetve, drámai hangsúllyal, amit dr. Kreutzer nem volt hajlandó komolyan venni. Úgy sejtette, az operai beállítás a telefonhívást követően születhetett, és az anyja szándékosan vette ki a kulcsot belülről a zárból, azért, hogy belépő fia kellőképpen megrökönyödhessen az elé táruló bizarr látványtól. Dr. Kreutzer nem hagyta magát kibillenteni a nyugalmából. Komótosan, egymás után becsukta az ablakokat, aztán elmagyarázta az anyjának, hogy nyolcvan körüli nőknek már nemigen szoktak hőhullámaik lenni. Az anyja erre jelentőségteljes arccal a radiátorhoz vezette, amelyen egy virágos pongyola száradt szétterítve. Ragaszkodott hozzá, hogy a fia tapogassa csak meg, és saját maga bizonyosodjék meg róla, hogy ő igenis mennyire megizzadt. Ennyire. Tessék, csurom egy víz lett az egész teste. A pongyola tényleg nedvesnek tűnt, ez nyilván részét képezte az előadásnak. Dr. Kreutzer bólogatott, kiment a konyhába, viszolyogva megmosta a kezét a mosogatónál. Kipakolt az asztalra, és magában megfogadta, hogy legközelebb egyszerűen nem jön be a lakásba. Ha a csengetésre nem érkezik válasz, és az anyja nem veszi fel a mobilt sem, akkor a következő héten lerakja majd a csomagot az ajtó előtt, és hazamegy. Hát, nem egészen így történt… … …

Tartalom

1. esőtől nedves úttest

2. surrogó, élő, lélegző

3. valaki elment

4. kutakodnak a dolgai között

5. máshonnan jöttek és máshová tartottak

6. az egyik belement, a másik nem

7. mennydörgés hangját görgette

8. nem néztek egymásra

9. az áram végigfut a bőr alatt

10. ezer őz égett

11. a szél többször is fellebbentette

12. törékeny és elegáns keze

13. kis utcalányok

14. vergődött hideg izzással

15. senki se szerette, csak megszoktuk

16. több helyen foszladozott

17. semmi fényük sem volt

18. körvonalukat vesztett arcok

19. nem-nem, kisfiam

20. mélyebben megülepedett, fájdalmas

21. sötét volt, teljesen sötét

22. rezgett valami a hangjában

23. foltországnak volt a lakója

24. tébolyult, felesleges mozdulatsort

25. nehogy elpattanjon

26. A név? A nevünk?

27. ismerős ez a szag

28. az a két fényoszlop

29. tárgyilagos, visszafogottan fenyegető

30. összeszorított öklét a szíve elé

31. mélyvörös csúcsdísz

32. átérni a belső kapuig

33. fenyőfa, mókus, madárka

34. legyőzhetetlen erővel áramlik

35. fehér ruhában tollasozni

36. óvatosan a szárnyakra

37. az eszmélés pillanatát megörökítő

38. valójában ugyanazt a történetet

39. a láthatatlan, szomjas kutya

40. ki van hagyva a vér és a rozsda

41. közelről láthatóvá váltak

42. nem fűzött be új lapot

43. szinte félszegen várakozott

A könyv megírása idején a szerző 2021 januárja és márciusa között Erzsébetvárosi Irodalmi ösztöndíjban részesült, 2021. május, június és július hónapban pedig a franciaországi Centre Nationale du Livre támogatását és Lyon város, azon belül is a Villa Gillet és az École Normale Supérieure vendégszeretetét élvezte.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Schmal Alexandra
Borító Pintér József
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3236 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence