Rácz Laura Rebecca

Tudatosan
gyermektelenek

Életutak, döntések
– könyv a tabuk ellen

részlet

© Rácz Laura Rebecca, 2022

Minden jog fenntartva!
Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Szerkesztő: Harle Tamás
Korrektor: Török Mária
Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 006 7

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Balázsnak, Bencének és Boldizsárnak,
a meg nem született gyermekeimnek

Miért írok
a tudatos gyermektelenségről?

„Nincsen el nem rontott élet.” Ez a Goethének tulajdonított idézet sokszor felidéződött bennem e könyv megírása és az azt megelőző, majdnem egy éven át tartó kutatómunkám során. Például amikor az egyik interjúalanyom arról mesélt, hogy tizenhét éves koráig rendszeresen verte az apja, meg amikor valaki negyvenéves korára is az édesanyja reakciójától tartva mond vagy tesz bármit is. De akkor is eszembe jutott, amikor egyikük azt mesélte, úgy született, hogy nem várták, és a nagyszülei nevelték; meg akkor is, amikor másikuk ekként fogalmazott: „a család tünete voltam”; vagy amikor egy nőnek a gyermekkoráról negyven év távlatából is a kék-zöld foltok, a harapásnyomok jutnak eszébe, amelyek az anyjától származtak.

Megérintett, hogy több tucat ember önkéntesen vállalta, hogy ismeretlenül leüljön velem beszélgetni és kitárja a sorsát: elmondja gyermektelensége történetét, megosztva sok kellemetlen részletet és fájó emléket, a környezetükkel vívott harcukat. Többen közülük nevük felvállalásával tették ezt, mások ragaszkodtak az anonimitáshoz, amit tiszteletben tartok. Érdekes volt felfedezni a közös pontokat, a párhuzamokat a mélyinterjúk során megismert sorsok és a saját életeseményeim között.

A tudatosan gyermekmentes (childfree) nőket senki nem kérdezte még az okokról és az érzelmeikről. Eddig. Én kíváncsi voltam rájuk. A miértek, a döntések, az életutak- és helyzetek érdekeltek. Ezért indítottam el a Közelítő nevű blogomon a kutatási projektemet, amelynek ezt a címet adtam: Ne legyen stigma, ha egy nő nem szül gyermeket – Nők, akik nem akarnak anyák lenni. Nemhogy tabu ne legyen, de kezdjünk el végre beszélgetni róla! Nőként és újságíróként is rendkívüli módon érdekelt, kik azok a nők, akik ma Magyarországon fel merik vállalni, hogy tudatosan nem szülnek. Arra gondoltam, hasznos lenne megismerni őket, hátha tanulhatunk tőlük, vagy egész egyszerűen csak tágíthatjuk a saját látómezőnket.

Gyakran megkérdezik tőlem, miért kezdtem a tudatos gyermektelenséggel foglalkozni. 2020. január elsején pattant ki a fejemből a Közelítő gondolata, mert egy olyan platformot akartam létrehozni, ahol össze tudom kapcsolni a társadalmi érzékenyítést1 és a kulturális újságírást. Érzékeny vagyok az elnyomott, mellőzött vagy éppen üldözött társadalmi csoportokat érő támadásokra, a másként élő vagy gondolkodó, másként szerető emberek kirekesztésére. Felbőszít a gondolata is annak, hogy valaki jogot formál arra, hogy megmondja, miként kellene élni, mi az egyedül helyes, ki lehet igazi állampolgár és ki csak másodrendű vagy még az sem, mitől magyar egy magyar, hol a nő helye és miként kellene beteljesíteni a női princípiumot. Lehet, hogy naivitás, de szeretnék egy nyitottabb, elfogadóbb vagy legalábbis toleránsabb társadalomban élni. Amikor ezeken gondolkodtam, hamar összeállt a kép, hogy pontosan mit akarok és megszületett a szlogen is: „Közelítő – közelről nem is ijesztő.”

Egy kevéssé nyitott, elfogadó társadalomban rengeteg dolog tabunak számít. Tabu az, amiről nem szabad nyilvánosan beszélni. Ez azt vonja maga után, hogy kevés róla az ismeretünk. Amiről meg keveset vagy semmit nem tudunk, attól hajlamosak vagyunk félni, hiszen nem tudunk vele mit kezdeni, idegenkedünk tőle, ellenségesen viszonyulunk hozzá, előítéletek alakulnak ki vele kapcsolatban, ilyenek voltak a pirézek,2 akik még csak nem is léteznek – talán emlékszünk még. Megszületnek a sztereotípiák. Berögzült évszázados, évezredes mintákat nem lehet egyik napról a másikra felülírni. Ezek a folyamatok hosszúak, lassúak, fájdalmasak. A szocializáció erejét nem szabad lebecsülni. Beleszületünk valamibe, felnövünk bizonyos körülmények között, és azt látjuk, a környezetünkben a döntő többség ugyanazt ugyanúgy csinálja, anélkül, hogy megkérdőjeleznénk: tényleg mi is ezt akarjuk, tényleg mi is úgy akarjuk? Működnek a sémák, a bejáratott mechanizmusok, arra vagyunk kondicionálva, hogy véletlenül se lógjunk ki a sorból. Mert aki kilóg, azt nem ritkán kiveti a közösség. Árral szemben meg nem lehet sokáig úszni.

Nekem ez nem jó így, ráadásul szeretem megpiszkálni a tabusított dolgainkat. Régóta azon gondolkodom, hogyan tudnék ezen a saját eszközeimmel változtatni. A művészet erejében hiszek. És a megmutatás erejében. Abban, hogy művészeti alkotásokon és konkrét, egyedi, személyes történeteken keresztül közel tudnak jönni az elsőre akár ijesztőnek tűnő gondolatok, sorsok, élethelyzetek, döntések is. Megismerhetővé és megérthetővé, sőt el- és befogadhatóvá válnak a sokszor idegenkedéssel, ellenségességgel kezelt jelenségek. A blogom ezzel a céllal jött létre és már a weboldal születésekor készítettem egy listát a tervezett témákról, amelyeknek utána akarok járni, és ha lehet, új megvilágításba helyezni. Ezek többek között az alábbiak: Áldozathibáztatás – miért rúgunk bele a földön fekvőbe? Csonka család: attól még, hogy valaki nem álomcsaládban nő fel, nem kellene megbélyegezni. Szexuális kisebbségek, szivárványcsaládok. Táplálkozási kisebbségek3 – miért akarjuk felkoncolni azokat, akik nem esznek húst vagy cukrot? Válás és stigma. Örökbefogadás. Bántalmazó kapcsolataink. És persze ilyen téma az is, ha egy nő tudatosan nem szül gyereket. Full tabu. „Az én időmben (54 éves vagyok) ilyesmiről nem illett beszélni. Jó, hogy végre lehet” – fogalmazta meg valaki a kutatásom során.

2020 áprilisában elsőként a Közelítőn, később számos közösségi média felületen tettem közzé a felhívásomat. Az eredmény minden várakozást felülmúlt. Közel kilencszázan töltötték ki és küldték vissza nekem az általam összeállított kérdőívet, majd több mint negyven childfree nővel és házaspárral készített mélyinterjúban tártam fel, kik azok a nők, akik úgy döntöttek, gyerek nélkül élik az életüket és vállalnak minden ezzel kapcsolatos stigmát, nehézséget. Kíváncsi voltam a hasonló cipőben járó férfiakra is, ezért a másik nem képviselőivel is leültem beszélgetni, így a kötetben megjelenik a „férfi oldal” is.

Pár hónap alatt jelentős ismerethalmazra tettem szert, megismertem többtucatnyi történetet, több száz véleményt, álláspontot, emberi sorsot, mindenféle személyiséget. A mélyinterjúkból (amelyeknek több mint fele került bele ebbe a kötetbe) rengetegféle életutat és történetet ismerhettem meg, amiért nagyon hálás vagyok. Megrázó, lelkesítő, sőt, vidám pillanatokban is részem volt. Ez a rám szakadó és sok tekintetben merőben új tudásmennyiség egy ponton szorongást váltott ki belőlem. Időközben híre ment a kutatásomnak, és noha örültem a médiamegkereséseknek, mert lehetőségem nyílt erről a fontos témáról beszélni, emellett azon izgultam, hogy a velem készített interjúk, kerekasztal-beszélgetések során és a megírt cikkeimben vajon minden lényeges információt, üzenetet át tudok-e adni, amikor a tudatos gyermekmentességet vizsgáló kutatásomról kérdeznek. Hiszen egyedül én tudtam, milyen hatalmas és összetett kérdéskör ez, amelynek igen sok vetülete van. Azt kezdtem érezni, túlságosan is sokat tudok ahhoz, hogy ezt pusztán egy cikkben vagy cikksorozatban meg tudnám fogalmazni. Ekkor született meg bennem ennek a könyvnek a gondolata.

Az elmúlt közel egy év nagyon izgalmas, tanulságos és felszabadító időszak volt a számomra. Emberként. Nőként. Magyar állampolgárként. Újságíróként. Nem számítottam arra, hogy a téma ennyire nagy érdeklődést vált ki. Egy idő után logisztikai kihívást jelentett a becsülettel kitöltött kérdőívek végigolvasása, feldolgozása, az interjúk megszervezése, lebonyolítása, a megszerkesztett szövegek egyeztetése, és nem egy esetben az utógondozás, a kapcsolattartás a résztvevőkkel.

Bevallom, az elején meglepett, hogy emberek szinte azonnal megnyíltak és szégyenlősködés vagy gátlások nélkül beszéltek gyermekkori emlékeikről, szexuális szokásaikról, szexuális orientációikról, függőségeikről, életük sorsdöntő pillanatairól, betegségekről, megbánásról. Úgy éreztem, nincs tabutéma: abúzusok, traumák, párkapcsolati válságok, válások, eltitkolt házasságkötés, abortusz, mániás depresszió, anorexia, szvingerezés, hálószobatitkok mind-mind helyet kaptak a beszélgetéseimben.

A kutatásban részt vevők nagy száma minden bizonnyal visszavezethető arra, hogy a legtöbben még soha, semmilyen fórumon nem mondhatták ki őszintén a gondolataikat a tudatos gyermektelenséggel kapcsolatosan. Többen meg is fogalmazták: eddig még senki nem volt kíváncsi rájuk. Mindvégig azt éreztem, elementáris erővel nyílt ki egy szelep. Mintha az engem felkereső emberek eddig csak arra vártak volna, hogy valaki kihúzza a dugót és kiáramolhasson mindaz, ami hosszú évek, évtizedek óta gyülemlett bennük. Nemcsak a múlt, hanem az érzelmek mélységeibe is alászálltunk a beszélgetések alkalmával. Egy idő után természetessé vált, hogy interjúalanyaim kendőzetlenül mesélnek magukról, és sokan azt mondták, nekem beszéltek először az életükről. A szerkesztőm meg is jegyezte, hogy a legtöbb interjúalanyomnál felszínre kerültek elzárt titkok: egy testvér halála, a nagymamánál töltött első évek valódi indokának kibeszéletlensége, be nem vallott terhesség és vetélés.

A közel ezer visszajelzés és a mélyinterjúk abban erősítettek meg, hogy ez a téma nagyon sokaknak fontos: vagy azért, mert nem tudnak, nem mernek beszélni róla, vagy a környezetük bántó reakcióitól tartanak, mások a rájuk nehezedő társadalmi nyomással nem tudnak mit kezdeni, és vannak, akik bizonytalanok ebben a kérdésben, ezért még nem kötelezték el magukat egyik döntés mellett sem. Szinte mindenki megírta, elmondta a kutatásom során, hogy erről bizony kell beszélni.

Megismertem korábban számomra ismeretlen fogalmakat, jelenségeket is. És nem csak azt, hogy mit jelent az apaöltés (több helyen: férjöltés) vagy az emetofóbia; vagy hogy létezik terheshas fóbia.4 Nagy hatást tett rám, hogy egy nő, akit iskoláskorában A néma sikoly5 végignézésére kényszerítettek, fiatal felnőttként mégis az abortusz fontossága mellett érvel. És az is, amikor egy negyvenes évei vége felé járó asszony egy tízéves gyermek édesanyjaként még mindig egy olyan nőnek képzeli magát, aki sosem akart gyereket. Megindító beszélgetést folytattam egy középiskolai tanárnővel, aki világéletében vágyott gyermekre, mentális problémája miatt mégis azt tartja felelősségteljes döntésnek, hogy nem szül és nem is fogad örökbe. Tiszteletet érzek iránta és át tudom érezni a gyászát, amin a gyermekvállalás elengedése miatt átmegy. Egy másik sztoriban az vágott mellbe, hogy a túlzott vallásosság milyen hatással lehet a lélekre. Nagyon sok interjúalanyom kapcsán pedig az, hogy a szülők mennyire meg tudják nyomorítani a gyerekeiket – akár egy életre szólóan. És hogy milyen nehéz felnőttként is szabadulni a szülői láncoktól.

Egy külön világ is feltárult előttem: a gyermektelenségnek van egy karcosabb, sokszor ellentmondásos megnyilvánulási formája és léteznek erre platformok, amelyek ugyanakkor fontos szerepet töltenek be: azt közvetítik, nem vagy egyedül. Sokan itt találtak támogató közegre, barátokra, sőt családra.

Akadtak szívfacsaró történetek, könnyes beszélgetések. Nemegyszer éreztem felháborodást a gyermekeiket bántó szülők miatt. A visszajelzések pedig megerősítettek abban, hogy erről nagyon is beszélni kell, mert rengeteg tévhit kering még mindig a gyermektelen nőkkel kapcsolatban. Indokolatlan bántások elszenvedői – és mint kiderült, sok childfree férfinak is hasonlóak a tapasztalatai. Örülök, hogy a kötetben lehetőségem van mindazt elmondani, megmutatni, amit az elmúlt hónapokban átéltem, tanultam, és ami út lehet egy boldogabb élet felé, akár van gyereke az embernek, akár nincs.

Úgy tűnik, azt sem árt hangsúlyozni, hogy a tudatosan gyermektelenek nem viselnek ördögpatát, és nem áldoznak gyereket a Sátánnak. Ők is ebben a hazában élnek, dolgoznak, adót fizetnek, esznek-isznak, szeretnek – csak éppen nem vágynak gyerekre vagy vágynak, de felelős döntés következtében mégsem szülnek. És köszönik szépen, jól vannak. Ők is lehetnek hasznos tagjai a társadalomnak, és attól még, hogy nem akarnak gyereket, senkinek nem ártanak.

Elképesztően sok támogatást, biztató, megerősítő, elismerő visszajelzést kaptam a projekt során. Hazudnék, ha azt mondanám, egyik-másik üzenetre nem vagyok büszke. „Köszönöm a lehetőséget még egyszer. Különösen szerencsésnek érzem magam, amiért majd a könyvedet letehetem a szüleim elé, felvállalva mindent, ami abban szerepel. Remek alkotás fog a nevedhez kötődni, tanulságos és hiánypótló egyben. Hálás vagyok, amiért részt vállalhattam benne.”

Végül: ez a könyv nem akar meggyőzni senkit semmiről. Csupán feltár, megmutat, elgondolkodtat. Közelebb hoz távolinak tűnő, ismeretlen, de nagyon is létező jelenségeket. Tudatosan gyermektelen nők mindig is voltak és lesznek is. A különbség, remélem, annyi, hogy végre egyszer elérünk oda, hogy nem lesz ez szégyellni való, nem lesz többé tabu, és nem mondja majd azt senki sem: erről nem illik beszélni.

Nem vagyok a gyermektelenség szószólója vagy élharcosa. Ez nem egy mozgalom. Nem foglalok állást egyik „oldal” mellett sem, csupán szeretném megmutatni, hogy létezik ilyen is, és annak örülnék, ha ezt elfogadnák az emberek, de nem akarom propagálni sem az egyik, sem a másik életutat, mert ez valóban mindenkinek az egyéni döntése, ami csak rá tartozik. Mint kulturális újságírót érdekel a jelenség és mindaz, ami mögötte van – mint ahogy legalább még egy tucat másik tabutéma is. Számomra ez a választás szabadságáról szól. A felelősségteljes, önismereten alapuló döntésről.

Bízom benne, hogy nem alkotunk ítéletet senki fölött mindaddig, amíg nem ismerjük a körülményeit, és egyáltalán: nem ítélkezünk. Sokféle úton el tud jutni egy nő oda, hogy legyen gyereke és oda is, hogy ne. Gyerekkel is lehet teljes, boldog életet élni és gyerek nélkül is. Egy szülő is lehet jó és értékes ember és egy gyermektelen is. Nem ez számít. Szívből remélem, hogy aki ezt a kötetet elolvassa, megsejt ebből valamit, és nem az alapján ítéli meg embertársait, hogy van-e gyerekük vagy nincs.

Rácz Laura Rebecca

Első rész
Beszélgetések,
vallomások

Nők, akik nem akarnak anyává válni

Régebben azt hittem, biztosan nem vagyok normális, ha nem vágyom gyerekre C. Niki (29 éves) irodavezető története

Kis túlzással Niki minden cikket és könyvet elolvasott a tudatos gyermektelenség témakörében. Azt próbálta bebizonyítani önmagának, hogy nem defektes csak azért, mert nem akar gyereket. Még pszichológushoz is elment. Egy gyermekmentes Facebook-csoportban aztán megtapasztalta, hogy nincs egyedül és nem hibás a „készüléke”.

Mi ebben a legnehezebb?

Hú… A tipródás. A kimondás. Az elfogadás. Az elfogadtatás. Az út. Ami nekem hét évembe telt.

Hogy hová érj…?

Hogy ki tudjam magamnak mondani: attól még egyáltalán nem vagyok defektes, mert nem akarok gyereket.

És ki tudod mondani?

Igen, ma már ki!

Miért lennél defektes?

Hát nem olvastál még kommenteket? Hírportálokon, blogokon, bárhol, ha ez a téma megjelenik. Látom, hogy állnak hozzá az emberek. Sokan emberszámba sem veszik azokat a nőket, akik nem tesznek eleget ennek a feladatnak.

Tapasztalsz agressziót, fenyegetést is?

A gyermekmentes csoportban meg szokták osztani a máshol talált durva kommenteket: „Nem is vagy nő, ha nem akarsz gyereket” vagy „Az ilyen nő haljon meg, mert nincs is értelme az életének!” Abortuszellenes oldalakon olyat is találni, hogy az ilyen nőt „inkább nyelték volna le”.

Miért olvasod, miért kínzod magad ezzel?

Igyekszem minél több véleményt meghallgatni. Minél több véleményt hall az ember, minél több szemszögből vizsgálja meg ugyanazt, annál jobban össze tudja rakni a saját gondolatait. Ha tudom, hogy milyen érvek léteznek, akkor ki tudom találni, nekem arra mi lenne a válaszom. Valójában inkább a készenlétemet igyekszem edzeni, hogy ha ilyen vitára kerül sor, akkor fel legyek rá készülve.

Ennyire fontos ez?

Ha egy pszichológussal beszélnék erről, akkor neki azt mondanám, be akarom magamnak bizonyítani, hogy márpedig én normálisan gondolkodom. Hét év önismereti munka után jutottam el a mostani álláspontomra, és voltak emiatt nehéz időszakaim. Nagyon nehéz egy nőnek beismernie saját magának is, hogy nem akar gyereket, hát még az, hogy ezt elmondja a szüleinek.

Az út érdekelne. Ez a hét év önismereti munka. Az első gondolattól az elfogadásig…

Áprilisban töltöttem be a huszonkilencet (2020 júliusában készült az interjú – a szerk.). Tizenkilencéves koromban beszélgettem egy barátnőmmel a témáról és azt mondta, nem akar majd gyereket. Én meg tök furán néztem rá. Mi az, hogy nem akar?! Ez akkor még nekem is alap volt: egy nőnek gyerek kell és kész! Húszévesen kezdtem el dolgozni, kikerültem a rózsaszín ködből a nagyvilágba, és teljesen átértékelődött bennem minden. Az is, hogy saját pénzt keresek, az is, hogy meg kell felelni, alkalmazkodni kell.

Mármint a munkahelyen?

Igen, az volt életem első komolyabb munkahelye, és akkor tudtam meg, milyen a való élet. A sikerélmények borzasztóan motiváltak, bizonyítani, fejlődni akartam, minél többet akartam tudni. Ahogy telt az idő, ahogy fejlődtem a munkában is, és haladtam előre az életben, egyre több tapasztalatot szereztem, egyre jobban megtaláltam azt, hogy apróságok is boldoggá tesznek, és bennem nincsen semmilyen űr, amit szeretnék kitölteni egy gyerekkel, mert amit csinálok, amit elérek, az számomra teljesen kielégítő. Ezzel párhuzamosan rájöttem, hogy nincs bennem anyai ösztön. Meglátok egy kisgyereket, és nem tudok vele mit kezdeni. Elvagyok velük, de ennyi. Szerintem amúgy a gyerekek nem hülyék, hanem kis felnőttek. Ha nem gügyögsz hozzájuk, hanem értelmesen beszélsz velük, nyilván az ő nyelvükön, akkor felfogják, mit akarsz nekik mondani. Ezt a szomszéd kislánynál figyeltem meg, akit a születése óta ismerek, mert nagyon sokat vigyáztam rá. Amikor már épphogy beszélni tudott, annyira szépen el tudtam neki mondani mindent, megértett, itta a szavaimat.

Szeretettel beszélsz erről a kislányról. Soha nem volt olyan korszakod, amikor vágytál saját gyerekre?

De igen. Huszonnégy évesen összejöttem egy fiúval, aki azóta már az exem. Öt évet töltöttünk együtt, most mentünk szét márciusban. Amikor megismerkedtünk, megfordult egyszer-kétszer a fejemben, hogy tőle esetleg akarok majd gyereket. De aztán a nem érzése egyre erősebb lett, és huszonhét éves koromra fixen eljutottam arra a döntésre, hogy nem akarok gyereket. Ezt a párommal is megbeszéltem. Azt mondta, hogy semmi gond, ő sem akar.

A hideg kiráz, ha a biológiai órát emlegetik

És arra nem gondoltál, hogy csak azért mondta ezt, mert még mindketten fiatalok voltatok, és nincs jelentősége, hogy abban a pillanatban lesz-e a gyerek vagy sem?

Amikor szakított velem, ez is az indokok között szerepelt. Meggondolta magát, és mégis akart gyereket. Ez olyan ütőkártya volt, amire nem tudtam mit mondani, függetlenül attól, hogy amúgy nagyon harmonikus, jó kapcsolatban éltünk. Tényleg mintapár voltunk, ezt nagyon őszintén mondom. Akadt egy-két simán megoldható probléma, csak egy kicsit dolgozni kellett volna a kapcsolaton. De amikor a legvégén, utolsó érvként ezt felhozta, azzal már nem tudtam mit kezdeni. Azt sem akartam neki mondani, hogy jó, talán meggondolom magam, mert ez nem lett volna őszinte. Nem akartam húzni az idejét. Az öt együtt töltött év alatt is sokszor jeleztem neki, ha meggondolja magát, és gyerekre vágyik, akkor nem fogom visszatartani, mert sose fosztanám meg ettől a vágyától, tehát menjen nyugodtan.

Szerinted tényleg ezért szakított? Vagy csak tudta, hogy erre te úgysem fogsz tudni mit mondani?

A barátaim szerint több mint valószínű, hogy ez csak egy kamu indok volt. Tudta, hogy ez olyan ütőkártya ellenem, amire nem lesz más válaszom. Egy olyan probléma, amin nem tudok változtatni. És igazság szerint ezt a kapcsolatot én az elejétől fogva így vállaltam be. Én mondtam neki, hogy ha bármikor meggondolja magát, szóljon nyugodtan. A körülményekhez képest amúgy jól viseltem.

Azt is említetted, hogy amikor megismerkedtetek, még nem vetetted el, hogy talán majd szeretnél gyereket. Végül mi billentett át, hogy mégsem akarsz?

Tartalmas, intenzív kapcsolatban éltünk. Nem volt olyan nap, hétvége vagy nyár, amikor ne mentünk volna valahova, egy doboz tele van az élményeinkkel. Utaztunk, jöttünk-mentünk, étterembe jártunk. Nem tudnék mindent felsorolni, mennyi mindent csináltunk együtt ez alatt az öt év alatt. Megvolt mindenünk: lakás, autó, kiskutya. Annyira teljes volt az életünk, hogy nem hiányzott belőle semmi. Annyira boldogok voltunk, hogy nem éreztük azt, hogy bármilyen pontot is fel kellene rakni az i-re.

A családosoknál épp az ellenkezőjét hallani: minden olyan szépen alakult, hogy a következő lépés a házasság és a gyerek volt. Te meg éppen ellenkezőleg, úgy gondoltad, ez így tökéletes, ahogy van, és nincs szükség semmire. Semmire, ami esetleg közétek állna…?

Igen. Annyira megvolt mindenünk, hogy egyáltalán nem éreztem, hogy nekünk egy gyerek hiányozna. Sőt, az olvasmányaim és tapasztalataim alapján a gyerekvállalás nagyon nagy próbatétel még egy erős, stabil párkapcsolat számára is. Nem hazudok neked, az ismerőseim közül, akik gyereket vállaltak, a tízből csak egyetlen pár maradt együtt a baba érkezése után. Ezek a kapcsolatok mind a gyerek születése után egy-két évvel mentek szét. Sokan úgy voltak vele, hogy szülni kell, mert telik az idő.

Igen, az a sokat emlegetett, rettegett biológiai óra…

Pontosan! Ettől a hideg is kiráz. Szerintem egy ember akkor vállaljon gyereket, amikor lelkileg, meg agyilag is megérett arra, de ne azért, mert harminc éves és itt az ideje megházasodni és szülni. Ennek nem így kellene működnie. A kozmetikusom, egy nagyon intelligens, iszonyatosan jó gondolkodású nő, harminchat évesen szülte az első gyerekét és most jön a harmadik. Gyönyörűen élnek, példaértékű család. Az egyik legjobb barátnőm negyvenes, hat éve vannak együtt a negyvenöt éves párjával, és az elmúlt tíz évben mást se hallottam tőle, mint hogy Isten óvja a gyerektől. Most meg bumm, mindennél jobban vágyik rá. Azt mondja, negyven évesen jött el az idő arra, hogy szüljön, mert most érzi úgy, hogy képes lenne önzetlenül felnevelni egy gyereket, mindenről lemondva. Van ilyen is.

Te egyébként el tudnád képzelni, hogy ez egyszer veled is megtörténik?

Szerintem nem, de ha egyszer jönni fog ez az érzés, nyitott leszek rá. Egyáltalán nem zárkóznék el előle.

Mi kellene ehhez? Egy megfelelő társ?

Nálam ez nem feltétlenül társfüggő. Két barátnőmnek is született gyereke és mind a ketten teljesen őszintén, egymástól függetlenül azt mondták: „Niki, egy nő csakis kizárólag magának szül gyereket.” És ebben amúgy van valami. Ha szülök, akkor magamnak fogom szülni. Ha egyszer vállalnék is gyereket, azt úgy szeretném bevállalni, hogy ne kelljen függenem soha egyetlen férfitől sem. Nem süllyednék odáig, hogy mondjuk, pénzt kérjek a gyerek apjától.

Pénzt? Mire?

Gyerektartásra például. Annak ellenére, hogy „kötelessége lenne” fizetnie, és tegyük fel, nem teszi, sose ereszkednék le addig, hogy pénzért kuncsorogjak a gyerekem apjánál. Megoldom egyedül.

Jegyzetek

1Csak remélni tudom, hogy ez a plasztikus és szép kifejezés nem esik az elcsépeltség áldozatául.

2Az idevágó kutatásról részletesebben lásd a Függelékben.

3Nem tudom, létezik-e ez a fogalom, lehet, hogy én ezt most találtam ki.

4Ezeket lásd részletesebben a Függelékben.

5The Silent Scream – 1984-es amerikai ismeretterjesztő film, amelyben részletesen bemutatnak egy abortuszt, méghozzá a magzat szemszögéből.

Tartalom

Miért írok a tudatos gyermektelenségről?

Első rész: Beszélgetések, vallomások

Nők, akik nem akarnak anyává válni

Régebben azt hittem, biztosan nem vagyok normális, ha nem vágyom gyerekre – C. Niki (29 éves) irodavezető története

Már az anyám méhében tudtam, hogy nem akarok gyereket – Sulyok Viktória (40 éves) tolmács, fordító és nyelvtanár, valamint LMBTQIA-aktivista története

Gyerekmániásból lettem nyugodt szívvel elengedő – Ibolya (43 éves) szociális gondozó, személyi asszisztens története

Nem megyek önként a vágóhídra, hogy tessék, itt vágjátok el a nyakam – Rodenbücher Katalin (36 éves) irodavezető asszisztens története

Nekem van gyerekem, mégis még mindig annak a nőnek érzem magam, aki sose akart – Anna (48 éves) háztartásbeli, egykori énekesnő története

Jó, hogy van abortusz – Sümegi Kata (27 éves) logisztikus története

A gyerek olyan, mint a zsiráf: szép, szép, de otthonra nem kéne – Éva (46 éves) pályaváltó, friss diplomás pszichológus története

Miért kéne szülnöm? Csak azért, mert van egy méhem? – Lívia (32 éves) természettudományos kutató és LMBTQIA-aktivista története

A gyerekek felmérhetetlen károkat okoznak – Eszter (33 éves) ingatlankezelő története

Gyerek helyett nagyon értékes macskákat nevelünk – Vera (34 éves) irodai asszisztens története

Ha a nőknek megmondanák, mivel jár ez, nagyon sokan nem szülnének – Gabriella (53 éves) technikus története

Szeretnék én gyereket, de nem akarok – Panni (33 éves) középiskolai tanár története

Ha létezne gyerekmentes város, ott nagyon otthon tudnám magam érezni – Sarolta (28 éves) egészségügyi asszisztens története

Lelkészgyereknek lenni a legrosszabb – Emma (24 éves) doktorandusz, angoltanár története

Én azzal teszem a legtöbbet az emberiségnek, ha a korcs mintát nem örökítem tovább – Mariann (45 éves) Angliában dolgozó vállalkozó története

Annyira nem akartam gyereket, hogy anorexiás lettem – Dukai-Szabó Zsuzsanna Olga (39 éves) történelemtanár, mentálhigiénés szakember története

Csak azért, hogy legyen, egyetlen gyereknek sem lenne szabad megszületnie – Thury Eszter (43 éves) agrármérnök története

Együtt, vállaltan gyermek nélkül – házaspárok történetei

Mi egymás gyerekei vagyunk – Járai Kíra (42 éves) szinkronrendező és Járai Máté (42 éves) színész története

Minden egyes nap bennünket igazol – Zsuzsi (36 éves) praxis menedzser és Péter (38 éves) gyógyszerész története

Férfiszemmel

A vazektómiával végre örökre megszűnt egy teher! – Tamás (35 éves) elektronikai csoportvezető története

A pokol tüzén fog elégni a lelkem – Dávid (35 éves) CNC szakember története

Azt szeretném, hogy kihaljon az emberiség – Gábor (29 éves) mérnök története

Sokszor érzem azt, hogy nem is gyermekmentesek, hanem pszichopaták – Lakatos Imre (29 éves) autószerelő története

Megszólal a gyermekmentes övezet

Ha kiderülne a személyazonosságom, öt percem lenne elhagyni az országot, mielőtt meglincselnének – A Facebook-oldal alapítója megszólalt, de inkognitóját megtartotta

Második rész: Nem gyerekgyilkosok, csak tudatosan gyermekmentesek

Titkok átadója lettem

A férfioldal

Interjúk – szakértői szemmel

Máriás Fruzsina pszichológus: Mindenkit bátorítok, hogy fejlessze az önismeretét

Miklovicz Anita pszichológus: Nem kell, hogy lelki ok álljon a tudatos gyermektelenség hátterében

Az én történetem – Szerzői utószó

Köszönetnyilvánítás

Függelék

A kutatás kérdései

Interjúk Rácz Laura Rebeccával, valamint az ő cikkei e témában

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Crimson Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0