Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Christy Lefteri: The Book of Fire

Copyright © Christy Lefteri, 2023

All rights reserved.

Borító © Emma Rogers

Borító fotó © Shutterstock

Hungarian translation © Katona Ágnes, 2025

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978 615 660 663 1

Evie számára

1.

Ma reggel találkoztam azzal a férfival, aki a tüzet gyújtotta.

Szörnyű, amit tett, de az is, amit én tettem.

Otthagytam.

Otthagytam, és lehet, hogy mostanra halott. Tisztán látom magam előtt, ahogy ma reggel kinézett az ősöreg fa alatt üldögélve, szeme kék, mint a nyári ég.

A férfi, akit otthagytam meghalni, nem az az ember volt, aki eljön a Kafeneonba görög kávét inni és bougatsát enni. Magának való volt, ezért mindig csak futólag üdvözöltem, rendszerint akkor, amikor hatalmas villájából lefelé sétált a tengerhez, én meg a hegy csúcsa felé igyekeztem Rosalie-val, az agarunkkal. Ilyenkor nem erőltette meg magát. Zavart pillantással mosolygott, és egy szót sem volt hajlandó szólni.

Ingatlanfejlesztő volt, aki a városból költözött ide. A faluban senki sem szerette különösebben, a tűz előtt sem. És tulajdonképpen igazunk is volt.

Arisztotelész mondta volna, hogy az ember politikai állat? Nem mintha mind úgy születnénk, hogy a pártpolitika érdekeljen bennünket, de természetünk szerint életterünk a polisz, a közösség. Ezért aztán viccből Remete úrnak neveztük ezt a pasast, mert látszólag úgy élt, mint a remete szerzetesek Olümpiában, attól eltekintve, hogy gazdag volt és jól öltözött. Nem is emlékszem az igazi nevére.

A mitológiában Zeusz két ajándékot küldött Hermésszel az emberiségnek: a szégyent és az igazságérzetet. Amikor Hermész megkérdezte, hogy csak egyeseknek adjon-e az ajándékokból és másoknak ne, Zeusz azt mondta, dehogy. Minden egyes embernek részesülnie kell az ajándékokból, hogy megtanulhassanak együtt élni. Már a régmúltban is felfogták az emberek a közösség fontosságát, ezért szőtték bele ezt az erkölcsi igazságot a meséikbe. Zeusz még azt is mondta Hermésznek, hogy ha valaki híján van a szégyennek vagy az igazságérzetnek, amikor rosszat cselekszik, akkor a közösségnek meg kell ölnie.

De ez évszázadokkal ezelőtt volt, és azóta sokat haladtunk előre, ugye?

Remete úr ellopta a világot. Legalábbis a világnak azt a részét, amelyet a magaménak tartottam. Kitörölte a gyönyörű reggeleket.

Sok éven át szokásom volt korán felébredni, ahogy a nap a fenyők fölé emelkedett. Kinyitottam az ablakot, akár nyár volt, akár tél, hogy érezzem az illatukat, hogy nézzem, milyen magasak és csendesek. Télen olyanok voltak, mint a kísértetek a ködben, tavasszal meg zöldek, frissek, fényesek, és az árnyékukban ezrével virított a hanga. Nyáron olyan békésen hullott rájuk a fény. Ilyen korai órán minden lágy volt és veszélytelen. Általában csináltam egy csésze teát, és csak álldogáltam, kibámulva az ablakon. A férjem rendszerint még aludt. Az a fajta volt, aki éjszaka is dolgozik. Csak a madarak hallatszottak. Semmi más. Az ősz volt a kedvenc évszakom, a fák olyanok voltak a domboldalon, mint a lángnyelvek, és a levegő üdítő volt. Élveztem, hogy érzem a közeledő hideget, a susogását a szélben.

Ezt mind elvette az ember, aki a tüzet gyújtotta.

A lényeg az, hogy Remete úrból hiányzott az emberség.

Ha szívünkben igazságérzettel akarjuk élni az életünket, akkor mindig arra kell törekednünk, hogy tisztességesen bánjunk egymással – mi is másokkal. Nem arról van szó, hogy Remete úr ne ismerte volna el, mit cselekedett, de szerette volna megúszni. Ami a szégyent illeti – a szégyen régi jó szokás Görögországban! De talán Remete úr nem érezné rosszul magát, hogy vétkezett, ha nem kapták volna rajta. Az a kérdésem, hogy érez-e bűntudatot. Szenved-e amiatt, amit mindannyiunkkal tett?

Aztán még ez is: tegnap hamu szállingózott az égből. A lányommal együtt láttuk. Most január van, öt hónapja a tűzvésznek. Abban az ablakban álltunk, amely az erdőre néz. Ebből az ablakból csak a fenyők csontvázát látni, egyik magasabb, a másik csak rönk. És ezekre hullott a hamu.

– Olyan, mint a hó – mondtam Charának, aki mellettem állt; hallottam, ahogy lélegzik, de nem szólt. Édes, szép Charám, aki koravén lett. A neve azt jelenti, öröm. Chara. A C néma. Hajdan szerette, szerette, hogy az öröme titok mindenki előtt, aki nem tudja, honnan fakad, mint a titkos nyári kert. Sok titkos hely van az agyában, már ilyen fiatalon is, és némelyik nem fénnyel, színnel vagy ősöreg fákkal van tele: némelyik sötét, némelyik üres, mind kietlen.

A hamu elkezdett lerakódni a kerti fügefára, az egyetlen eleven fára, ahol a férjem, Tasszo ült csendben, a hegyoldalt bámulva, bekötözött keze az ölében, tenyérrel fölfelé, mintha várná, hogy valami belehulljon az égből. Láttam, hogy megremeg a hidegtől, de nem mozdult, hogy bejöjjön; inkább hátrahajtotta a fejét, és felnézett. Rosalie a lábánál ült szokás szerint. A védelmezője.

– A hamu kezd lerakódni – mondtam, mintha Chara nem látná.

– Ez hó, mami – válaszolta duzzogva, és elment.

Hallottam a lépteit az öreg fapadlón, aztán csend lett.

Tényleg hó lenne? Alaposabban megnéztem, a szememet erőltetve. Az bizony. Szikrázott, csillogott a déli fényben. Új életet hozott. Hát persze, nem hullana hamu az égből hónapokkal a tűz után. De az agyam becsapott.

Charát a hálószobájában találtam, törökülésben ült az ágyán, háttal a tükörnek, derékig meztelenül, tízéves mellecskéi épp csak megjelentek, kerekek, puhák, tojás méretűek, vadonatújak. Nem foglalkozik velük. Amikor ilyen idős voltam, majd meghaltam, hogy a C&A-ban sportmelltartót vehessek. De Chara nem törődik a jövőjével, szeme a múltba mélyed.

Hátranézett a válla fölött, szeme a tükörképére tapadt.

– Nem látom jól – mondta. – Most hogy néz ki?

Mindennap megcsináljuk ezt: listába szedjük szavakkal a változásokat. Az elmúlt két hétben kevesebb volt a változás.

Leültem mellé, és végigfuttattam ujjaimat a sebhelyen, amely válltól vállig ért, és végig a gerincén.

– Olyan gyönyörű fa – mondtam –, majdnem pontosan olyan, mint az öreg gesztenyefa az erdőben. Érzed a kérgét?

Bólintott.

– És az ágait?

– Göcsörtösek és hosszúak.

– És levéltelenek – tettem hozzá.

– Nincs rajtuk gesztenye sem.

– Egy meztelen fa – mondtam. – Láthatod meztelenségében a szépségét, az árkokat, a hajlatokat és az új élet lehetőségét.

Chara már nem nézett hátra a válla fölött, pillantása megállapodott a paplanhuzatja magnóliáin. Elgondolkodott. Aztán azt mondta:

– Köszi, mami – és odafordult, hogy puszit adjon az arcomra. Végtelenül gyengéd puszi volt. Csak leheletnyi. Titkokat őrzött, szeretetét és haragét, reményét és félelmét. Olyan puha volt, mintha félne túlságosan erőteljesen kifejezni az érzelmeit.

A tűzvész óta a szeretete finom lett: úgy éli az életét, mintha egy pillangót tartana a kezében és aggódna, hogy meghal. A tűzvész előtt vad volt, igen, kimutatott mindent – legalábbis azt, amit már felfogott; szeretete heves volt és könyörtelen. Ha valamiben hitt, akkor tett róla, hogy meghallják a hangját. Ha valamit érzett, azt szenvedélyesen fejezte ki. Erre tanítottam.

Most olyan csendes és visszafogott, mint a környezetünk.

Megköszönöm az égnek, hogy a lányom életben van. De csak árnyéka önmagának. A tűzvész őt is ellopta.

Szóval ma délelőtt sétálni mentem szokás szerint. Rosalie kiszagolhatta Remete urat, mert lihegve elrohant a földúton; a lábnyomait követtem.

Remete úr az öreg gesztenyefának támaszkodott, és az égre bámult. A kék szemével.

Nem. Most nem bírok erre gondolni.

A látványa mindent felidézett. Szorongat a tűz. Beszivárog az ajtó körül a hálószobámba; nyakamban a nyaklánc izzik a hőtől, szemem fehérjét vörösbe borítja, megtölti a tüdőmet.

Nem fogok sírni. Már túl sokat sírtam.

Talán le tudom írni. Talán így képes leszek emlékezni anélkül, hogy lángra gyúlnék. Emlékezni, mintha egy régi-régi mese lenne. Tündérmese, aminek jó a vége, olyan, mint a gyönyörűen illusztrált könyvek meséi Maria Kafeneonjában.

Azt a címet adom neki: A tűz könyve.

A tűz könyve

Hol volt, hol nem folt.

Apám így kezdett minden mesét, akkor is, ha a mese igaz volt, akárcsak az orra. Hol volt, hol nem folt, hol volt, hol nem volt. Mivel görög volt, és messze a hazájától, annyira szeretett volna beolvadni, hogy a cockney-k rímelő szlengjét használta, ha alkalom nyílt rá, akkor is, ha nevetségesen hangzott. Igen, emlékszem azokra a napokra, amikor a füstös londoni tavernákból jött haza, ahol buzukin játszott, rongyos halászkalapban, cigarettától büdösen. Ment és zenélt egész éjjel, hogy megnyugtassa az emberek lelkét és bekötözze a szívüket – azokét az emberekét, akik az otthonukra akartak emlékezni, mert egyikünk sem akarja soha elfelejteni, hogy honnan jött. Apám ezt mondta. Hallottam a kulcsot a zárban, és felébredtem, hogy kapjak egy ölelést, ő meg mesét mondott nekem, hogy vissza tudjak aludni.

Soha nem tért vissza, hogy a szülőföldjén éljen, én mentem helyette, a férfit követve, akibe szerelmes voltam, mert már otthonomnak éreztem.

Hol volt, hol nem folt, volt egyszer egy szép falucska egy ősi erdő mélyén.

Bár így kezdhetném a mesét, bár mondhatnám, hogy réges-régen történt mindez!

Volt egyszer, a tűzvész előtt, egy ősi erdő.

A tűzvész előtt fenyők és jegenyefenyők nyújtóztak az ég felé, meg egy ezeréves gesztenyefa, amely alatt megpihent a dédnagyapám a száznapos vándorlása végén. A mese szerint annyira elfáradt, hogy napokig ott maradt az óriási fa alatt, nekidőlt az érdes kéregnek a hűs árnyékban. Ott pihent hát a gyíkok és pelék, a fehér mellényes sünök és nyusztok, a nyuszik és őzek, a vörös rókák és sakálok között. Lédús, bíbor fügét evett, és szedret. Éjszaka hallgatta a farkasok üvöltését, ahogy a felföldön kóboroltak.

Hol volt, hol nem volt, mia fora ke ena kairo – el ne felejts görögül, ifjú hölgy, mondta az apám –, volt egyszer egy szép falucska egy ősi erdő mélyén egy hegy oldalában, amely a tengerre nézett.

Ebben a faluban volt egy házikó fügefák és olajfák körében, vadvirágos réten. Az évtizedek, évszázadok alatt sok öröm és sok bánat esett meg benne, úgy lehet lehámozni őket, mint a hagyma áttetsző rétegeit.

Élt ott egy asszony, aki zenész volt, az emberek azt mondták, jó zenész, de ő ritkán hitte el. A gyerekeket tanította kottát olvasni és zenélni, és amikor aznapra véget ért az iskola, egyenként keresték fel a házát, egyik kezükben daloskönyv, a másikban a hangszerük.

A férje művész volt. Övé volt a világ legsötétebb szeme, és mindig csillogott, amikor a feleségére nézett. A felesége hozott fényt a sötétségébe, mondogatta, és ez igaz is volt. A férje szeme a tiszta éjszakai égboltra emlékeztette az asszonyt, milliónyi csillaggal. Szerette az erdőt festeni, igazából szüksége volt rá, hogy ezt fesse, és ha rajta állt volna, örökké ezt festette volna.

Volt egy kislányuk, akinek a neve azt jelentette, öröm, aki az erdőben játszva nőtt fel. Múltak az évszakok, az évek, és a kislány annyi időt töltött ott, megmászta a fákat, megismerte az ereket és a csermelyeket, hogy szinte olyan lett, mint az erdei lények.

Egy nyári napon, hol volt, hol nem volt, nagyon, nagyon régen…

Nem. Egy nyári napon – vagyis a nyár egy napján –, egy égetően forró napon kora reggel ott ültek a kerek asztalnál a kertben, és reggeliztek: joghurtot és mézet, reggelizőpelyhet és gyümölcsöt, és egy nagy vekni foszlós kenyeret a pékségből. Az asszony teát ivott tejjel, mint hajdan az édesanyja Angliában, a férfi görög kávét apró csészéből, a kislány felhajtott egy nagy pohár tejet. Nemsokára a férfi elviszi a kislányát egy görkorcsolyás bulira az udvarba a falu központjába, az asszonyhoz meg egy tanítvány érkezik: kilencvenhárom éves nagymama, aki dobolni tanul. Volt egy dobszettjük, amit a fészerben tartottak a nagyobb méretű zeneszerszámokkal, a nagybőgővel és a hárfával.

Erős szél fújt aznap, lesodorta a szalvétákat az asztalról, lebegve hullottak a földre.

– Nézd csak! Olyanok, mint a madarak – mondta a kislány, aki ugyanúgy megfigyelt mindent, mint az édesapja.

– Képzeld el, én zseniálisan görkorcsolyáztam – mondta az apa.

A kislány megemelte a szemöldökét, és belemártott egy falat kenyeret az apja kávéjába.

– Ha nem hiszed, figyeld csak ezt! – A férfi felállt, és bemutatott néhány mozdulatot. – És így kell fékezni. Figyelsz? Meg kell tanulnod. Gyere, próbáld csak meg!

– Hadd egye meg a reggelijét… el fogtok késni a buliról – mondta az anya. – Akkor mutasd meg neki, amikor odaértek.

A kutya, a gyönyörű, szürke agár, a lábuknál ült, várta a lehulló morzsákat.

– Fogalmam sem volt, hogy tudsz görkorcsolyázni – mondta az anya.

– Még nem meséltem róla?

Az anya mosolyogva rázta a fejét.

– Vagy nem figyeltem.

– Mindennap felkötöttem őket. Még a városba is elmentem, hogy a rámpákon gyakoroljak.

– Ez annyira nem vall rád! Te olyan…

– Ő milyen…? – kérdezte a kislány.

– Nem is tudom. Az apukád olyan gyöngéd, mondjuk, olyan csöndes… ez nem vall rá. – Rápillantott a férjére, akinek csillogott a szeme, és az asszony hosszú ujjai valami taktust vertek az asztalon, mintha gondolatban zenélne.

– Hát, gondolom, mindegyikünkben van valami, ami nem illeszkedik a többi részünkhöz. Egy plusz kirakósdarabka. És ráadásul magam csináltam a görkorcsolyámat.

– Mi? – kérdezte az anya.

– Mi? – kérdezte a kislány.

– Vakk! – ugatott fel a kutya, mire egymásra néztek, és mind elnevették magukat.

– Jaj istenem – mondta a kislány. – Szerintem mindent megért, amit mondunk. – És megborzolta a kutya fejét, majd megpuszilta az orrát.

És ekkor a kutya megváltozott. Nagyon hirtelen, mintha egy láthatatlan valaki valami ijesztőt súgott volna a fülébe. Hátrasunyta a fülét, leszegte a farkát, és vinnyogott. Valami megrémítette.

Az anya testén végigfutott a borzongás, és abbahagyta a dobolást az asztalon.

– Mi a baj, szívem? – kérdezte a férfi a kutyától.

A kutya a kert végébe futott, ahol az erdő kezdődött. Felemelte a fejét, beleszimatolt a levegőbe, aztán visszament a férfihoz, a szemébe nézett, és megint vinnyogott. Ekkor kezdődtek a hangok: az állatok hangjai. A madarak vijjogtak, a farkasok vonítottak, az erdő meg mintha ropogott és recsegett volna.

– Mi történik? – kérdezte a kislány.

– Ne aggódj, édeske! – válaszolta a férfi.

De az anya aggódni kezdett, főleg, amikor észrevette, hogy a férje rémültnek látszik. A kutyát nem tudták megnyugtatni. Megvakargatták a fülét, kenyeret adtak neki, de nem fogadta el. Aztán a fejük fölött elrepültek a madarak, százával, ezrével – fekete tömeg, mint a felhő, megtöltötték az eget, ahogy menekültek.

A család felnézett a hegy gerincére, amelyet fák borítottak, és egy füstoszlopot láttak.

– Jézusom… – lehelte a férfi, beszélni sem bírt.

És ekkor látták meg, hogy a fák lángra kapnak, vörösen és sárgán izzanak, a ropogás meg recsegés pedig egyre erősödött. És az állatok hangja is erősödött, ahogy lefelé rohantak a hegyről.

Mind megdermedtek, éppen úgy, ahogy gondolatban sohasem tesszük: végtagjaik merevek, szemük tágra nyílt, tele félelemmel. Annyira gyorsan történt: néhány percen belül a füst már sűrű és fekete volt – akár egy fal, magasra tört, felzabálta az eget, ahol a madarak voltak, elfedte a kékséget.

Kezdték érezni a hőséget. Érezték a bőrükön, a szemükben, a tüdejükben. Az anya még a nyakában lévő arany nyaklánc bizsergését is érezte.

Aztán felharsantak a szirénák, mint a háború szirénái.

– Menjünk – mondta az anya, és amikor a többiek nem moccantak, rájuk kiáltott: – Azonnal! – hogy felébressze őket a kábulatból.

Kirohantak a házikójukból, üres kézzel, fejük felett fekete füst paplanja fedte az eget. Ahogy rohantak, az anya hátranézett, utoljára, látta, hogy egy hatalmas fenyő úgy ég, mint az óriási gyertya, meginog, a ház felé dől. Érezte, hogy ugyanúgy meginog, mint a fa, úgy érezte, ő is meggyulladt. A férje megrántotta a karját, és mind rohantak, előttük a kutya, hátra-hátrafordult, hogy megbizonyosodjon, követi a családja. Lefelé rohantak a tengerhez, lefelé, lefelé, lefelé.

Hirtelen megállította őket egy rendőr, aki kitárt karral ugrott eléjük.

– Mit művelsz, ember?! – mondta a férj. – Takarodj el az utunkból!

De a rendőr olyan volt, mint egy robot, nem mozdult, nem hallott.

Körülöttük rendőrautók forgó fénye villogott. A rendőrök vagy tizenöt embert tereltek egybe, mint a birkákat, akik ott álltak, néhányan átölelték egymást, néhányan egyedül, mind döbbenten.

– Mit művelsz?! – mondta megint a férj, izzadság csorgott arca két oldalán. Egyik kezével a lányáét fogta, másikkal a feleségéét.

– Itt kell maradni – mondta a rendőr. – Az a parancs, hogy álljanak meg. Nagyobb biztonságban vannak. – A rendőr fiatal volt és rémült, szeme fehérje vöröslött.

Egy repülő húzott el a fejük fölött, alacsonyan, mellükben érezték a robajlását.

– Ne légy hülye… jön a tűz! Le kell jutnunk a vízhez – mondta a férj. – Engedd el ezeket az embereket! – És elnyomakodott a rendőr mellett, mielőtt valaki megállíthatta volna őket.

De néhány méterrel odébb a férj megállt, és elengedte a felesége kezét.

– Menj tovább! Nekem vissza kell fordulnom. Meg kell keresnem az apám.

– Nem teheted! – kiáltott fel az anya. – Ez nagyon veszélyes!

A kislány még jobban megrémült, és az apjába kapaszkodott.

– Muszáj. Kérlek, menj tovább… le kell érnetek a tengerhez.

Lefeszegette a kislánya ujjait a karjáról, és visszament a hegyre, kelet felé kanyarodva, ahol a füst kevésbé volt sűrű, ahol az apja egyedül élt.

Az anya és a kislány és a kutya nem tehettek mást, tovább rohantak lefelé a tengerhez, az agár vezette őket, amíg csak zsákutcába nem értek. Hatalmas fehér villa zárta el az utat.

Az ég immár fekete volt, mint a fekete tenger a fejük fölött.

Vissza kellett fordulniuk az ösvényen, amelyen eddig jöttek, aztán tovább rohantak az úton, párhuzamosan a tengerparttal, és befordultak a következő, lefelé vivő ösvényen. De azt is elzárta egy nagy, lelakatolt kapu – egy másik ház kertjéé.

Az anya itt megállt. A tüdeje fájt, érezte a füst ízét. Előregörnyedt, és köhögött a combjára támaszkodva. A kislány elsírta magát, és a kutya a szoknyáját rángatta, ösztökélte, hogy ne álljon meg, ne adja föl.

A szél nagyon heves volt, élesztette a tüzet, és lefelé kergette a hegyoldalon, egyre közelebb. A bőrük égett, szemük könnyezett. Követték a kutyát, és visszarohantak a főútra, ahol lángolt egy ház és lángolt egy autó, ahol döglött madarak hevertek az úttesten. Az autósok csapdába estek egy keskeny úton – legalább öt autó, egymás fenekében, őrülten dudálva. Egy nő kiugrott a vezetőülésről, odarohant az utasoldalra, ahol a karjába kapott egy gyermeket, és otthagyta a kocsit. Mások ott maradtak. Állatok rohantak el mellettük, szintén lefelé a tengerhez. Az anya látott két nyulat, egy magányos sakált, és távolabb, szinte biztos volt benne, egy farkast, ahogyan egyik kertből a másikba fut.

Túl sok időre álltak meg – csak néhány pillanat volt, de túl soknak érezték. A kislány lihegve szívta be a levegőt, készült az újabb rohanásra.

– Gyere! – mondta az anyja.

Rohantak tovább, és látták, hogy néhányan befordulnak a következő ösvényen – egy család, öregember kisfiúval a karján, egy nő egy vénasszony kezét fogva, két összekapaszkodott gyerek.

Az anya, a kislány és kutya csatlakoztak hozzájuk, és egy szó nélkül együtt szaladtak az ösvényen, míg el nem értek egy újabb kaput. Ez nem volt olyan magas, mint az előző.

– Át tudunk mászni – mondta az öregember. – Nincs választásunk.

Az anya megfordult és látta, hogy a tűz mindjárt eléri a házat, amely mellett elhaladtak, a villanypózna mögüle a tetejére zuhant.

– Mami – mondta a kislány –, a tűz olyan gyors… sokkal gyorsabb nálunk.

– Dehogyis – mondta az anya.

Az öregember erős volt, olyan, mint egy gép. Megvetette a lábát, és kezével bakot tartott mindenkinek, hogy átjussanak a kapun. Egyesével beleléptek összekulcsolt kezébe, és átlendültek a kapu fölött.

– Nagyapa – mondta a kisfiú, és felé nyújtotta a kezét.

– Menj, fiacskám! Megyek utánad. Kövesd ezt a kedves nénit!

És a néni megfogta a kisfiú kezét, és a kisfiú kelletlenül ment vele, sírva. Az emberek olyan gyorsan futottak, amilyen gyorsan csak tudtak, át a villa kertjén, amíg az anya megállt, hogy segítsen az öregembernek átmászni a kapun, de mivel nem volt mire felmásznia, az öreg nem bírt.

– Kapaszkodjon bele valamibe! – mondta az anya.

– Nincs itt semmi – válaszolta az öregember.

Az anya körülnézett. Volt egy sziklakert a közelében, és megpróbálta megemelni az egyik követ, hogy átdobja a kerítésen, de túl nehéz volt. A kislány segített neki, a kutya lihegett, sürgette őket, hogy fussanak, amikor meghallották az öregember hangját.

– Nincs erre idő – mondta. – Kérem, fiatalasszony, menjen! Kérem, hagyjon itt!

Az asszony a kerítésen keresztül az öreg szemébe nézett, komor volt és őszinte és könnyes. Az asszony kinyújtotta a kezét, az öreg is, és a kapun keresztül összeérintették az ujjaikat.

– Menjen! – mondta az öreg.

Így aztán folytatták az utat, és az asszony sírt, amíg futott, mert volt valami ebben az öregemberben, valami az őszinte tekintetében, ami a saját édesapjára emlékeztette. Átfutottak a zöld kerten, letaposva a virágokat, amíg a túlsó szélén el nem értek egy újabb kapuhoz. Ez nem volt bezárva. Kilökték, és egy ösvény a tengerhez vezette őket.

De a tűz már elérte a házat, amelynek a kertjén átfutottak, annyira gyorsan történt. A tűz kinyitotta a száját, és lenyelte, az ablakok izzottak, a falak kezdtek ledőlni. A kutya előreszaladt, pillanatonként hátranézve, ugatva, ha egy másodpercre is megtorpantak. A kislány köhögött futás közben, de most már látták a tengert, előttük csillogott. Csak oda kell érniük.

Mentek lefelé, lefelé, lefelé, ahogy a hőség közeledett, óriási szörny, amely lángokat lehel közvetlenül mögöttük, és amikor elérték egy alacsony szikla peremét, a kislány sikítani kezdett. A hőség elérte a bőrét, és később, sokkal később, azt mondja majd az anyjának, hogy úgy érezte, mintha megolvadna.

– Ugorj! – kiáltotta az anyja, és szorosan fogta a kislány kezét.

Abban a pillanatban beleugrottak a vízbe, a tűz áthatolhatatlan falként állt a szirt szélén.

Hol volt, hol nem folt, volt egyszer egy anya és egy apa, egy kislány és egy kutya, akik egy házikóban éltek egy szép falucskában, egy ősi erdő mélyén, egy hegy oldalában, amely a tengerre nézett.

Tartalom

1.

A tűz könyve

2.

A tűz könyve

3.

4.

A tűz könyve

5.

6.

7.

8.

9.

A tűz könyve

10.

11.

12.

A tűz könyve

13.

14.

15.

16.

A tűz könyve

17.

18.

A tűz könyve

19.

A tűz könyve

20.

A tűz könyve

21.

A tűz könyve

22.

A tűz könyve

23.

A tűz könyve

24.

Köszönetnyilvánítás

A szerző jegyzete

A szerzőről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Bérci Ágnes

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika, tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Lora – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License