E. LOCKHART

A HAZUDÓSOK

Ciceró

A mű eredeti címe

We Were Liars

Fordította: Rudolf Anna

Fedélterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Text copyright © 2013 by E. Lockhart

Térkép és családfa © 2014 by Abigail Doker

© Rudolf Anna, Hungarian translation, 2015

© ciceró könyvstúdió, magyar kiadás, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Danielnek

Első rész

ISTEN HOZOTT

1

ISTEN HOZOTT A GYÖNYÖRŰ SINCLAIR CSALÁDBAN.

Egyikünk sem bűnöző.

Egyikünk sem függő.

Egyikünk sem vall kudarcot.

A Sinclairek sportosak, magasak és szépek. Régi pénzű demokraták vagyunk. A mosolyunk széles, az állunk szögletes és a teniszszerváink harciasak.

Nem számít, ha válóper kezdi ki a szívünk izmait olyannyira, hogy már dobogni is csak nagy erőfeszítések árán hajlandó. Nem számít, hogyha fogyóban van a vagyonkezelői alapok fedezete; ha kifizetetlen hitelkártya-kivonatok tornyosulnak a konyhapulton. Nem számít, hogyha gyógyszeres dobozok sorakoznak az éjjeliszekrényen.

Nem számít, ha egyikünk kétségbeesetten, kétségbeesetten szerelmes.

Annyira

szerelmes,

hogy hasonlóan kétségbeesett lépéseket

kell tennie.

Mi vagyunk a Sinclair család.

Senki sem igényel törődést.

Senki sem téved,

senki sem hibázik.

Egy magánszigeten élünk, legalábbis nyaranta, nem messze Massachusetts partjától.

Talán ennél többet nem is kell tudnod.

2

A TELJES NEVEM CADENCE SINCLAIR EASTMAN.

Burlingtonban élek Vermontban, anyuval és három kutyával.

Majdnem tizennyolc éves vagyok.

Van egy agyonhasznált könyvtári kölcsönzőjegyem, és nincs sok másom, noha az igaz, hogy egy drága és hasztalan tárgyakkal telezsúfolt óriási házban lakom.

Régebben szőke voltam, de most fekete a hajam.

Régebben erős voltam, de most gyenge vagyok.

Régebben csinos voltam, de most betegnek látszom.

Az igaz, hogy a balesetem óta migrénes fejfájásoktól szenvedek.

Az igaz, hogy nem szenvedhetem a bolondokat.

Szeretem a szavak nyakatekertségét. Látod, nem? Migrénes fejfájásoktól szenvedek. Nem szenvedhetem a bolondokat. A két szó közel ugyanaz, és közel ugyanazt is jelenti a két mondatban, de nem teljesen.

Szenvedni.

Azt mondhatnád, hogy ugyanazt jelenti, mint elviselni, de ez nem teljesen helytálló.

A TÖRTÉNETEM MÉG A BALESET ELŐTT KEZDŐDIK. Annak a nyárnak a júniusában, amikor tizenöt voltam, az apám lelépett egy nővel, akit jobban szeretett, mint bennünket.

Apu közepesen jónevű hadtörténeti professzor. Akkoriban rajongtam érte. Tweedzakót viselt. Ösztövér volt. Tejjel itta a teát. Szeretett társasjátékozni, és szívesen hagyott nyerni; szeretett hajózni, és megtanított kajakozni; szeretett biciklizni, szerette a könyveket és a múzeumokat.

Egyáltalán nem szerette a kutyákat, úgyhogy az anyám iránti szeretete biztos jele volt, hogy hagyta, hogy a golden retrieverek a kanapén aludjanak és minden reggel három mérföldet sétált velük. És egyáltalán nem szerette a nagyszüleimet se, úgyhogy az anyu és irántam érzett szeretetének biztos jele volt, hogy minden nyarat a Windermere villában töltött a Beechwood-szigeten, rég elmúlt háborúkról írt cikkeket és minden étkezésnél elővette a mosolyát a rokonság kedvéért.

Aztán júniusban, a tizenötös nyáron apu bejelentette, hogy elhagy bennünket, és két nappal később költözik. Azt mondta anyámnak, hogy ő nem Sinclair és nem bír tovább erőlködni, hogy azzá legyen. Nem bír mosolyogni, nem bír hazudni, nem bír többet része lenni a gyönyörű villákban élő gyönyörű családnak.

Nem bír. Nem bír. Nem hajlandó.

Már meg is rendelte a költöztetőket. Kibérelt egy házat. Apám betette az utolsó bőröndjét a Mercedesbe (anyunak nem hagyott mást, csak a Saabot), és beindította a motort.

Aztán elővett egy pisztolyt, és mellen lőtt. Az előkertben álltam, ott estem össze. A seb szélesre nyílt és a szívem kihullott a bordáim közül, lebucskázott a virágágyásba. Vér lüktetett ütemesen a nyílt sebemből,

aztán a szememből,

a fülemből,

a számból.

Olyan íze volt, mint a kudarcnak, csak sós. Az elhagyatottság és szeretetlenség vöröslő szégyene eláztatta a gyepet a ház előtt, az ösvény tégláit, a veranda lépcsőit. A szívem mint egy partra vetett pisztráng vergődött a peóniák között.

Anyu felcsattant. Azt mondta, szedjem össze magam.

Viselkedj normálisan, mondta. Most azonnal, mondta.

Mert normális vagy. Mert tudsz normális lenni.

Ne csinálj jelenetet, mondta. Vegyél egy mély levegőt, és kelj fel.

Szót fogadtam.

Csak ő maradt nekem.

Anyu és én magasra szegtük a szögletes állunkat, amikor apu lehajtott a domboldalon. Aztán bementünk a házba és elpusztítottunk mindent, amit tőle kaptunk ajándékba: ékszereket, ruhákat, könyveket, bármit. A következő napokban megszabadultunk a kanapétól és a foteloktól, amit a szüleim közösen vettek. Kihajítottuk a nászajándékba kapott porcelánt, az ezüstöt, a fényképeket.

Új bútorokat vettünk. Felfogadtunk egy lakberendezőt. Leadtunk egy nagyobb rendelést a Tiffanynál evőeszközökre. Egy napot a művészeti galériákat járva töltöttünk és festményeket vásároltunk, hogy eltakarják az üres helyeket a falon.

Megkértük Papát, hogy biztosítsa be anyu tőkevagyonát.

Aztán megpakoltuk a bőröndjeinket, és elutaztunk Beechwoodra.

3

PENNY, CARRIE ÉS BESS, ŐK TIPPER ÉS HARRIS SINCLAIR LÁNYAI. A nagyapám, Harris huszonegy évesen jutott sok pénzhez, akkor, amikor a Harvardon végzett, és a vagyont valami olyan üzletbe fektette, ami sose érdekelt annyira, hogy megpróbáljam megérteni. Házakat és földet örökölt. Intelligens döntéseket hozott a részvénypiacon. Feleségül vette Tippert, és ügyelt rá, hogy a konyhában és a kertben maradjon. Gyöngysorban és hajókon állította ki őt a nagyvilág előtt. Tipper, úgy tűnt, élvezte.

Papa egyetlen hibája az, hogy nem lett fia, de annyi baj legyen. A Sinclair lányok napbarnítottak lettek és boldogok. Magasak, derűsek és gazdagok: valódi mesebeli királykisasszonyok. Egyaránt jól ismerték őket Bostonban, Harvard Yardon és Martha’s Vineyardon{1}, ismerték a kasmírkardigánjaikat és a nagyszabású partijaikat. Arra születtek, hogy legendává legyenek. Arra születtek, hogy a jövőjükben királyfiak sorakozzanak, meg Borostyán Ligás egyetemek{2}, elefántcsont szobrok és fenséges házak.

Papa és Tipper annyira imádták a lányaikat, hogy meg se tudták mondani, kit szeretnek a leginkább. Először Carrie-t, aztán Pennyt, aztán Besst, és újra csak Carrie-t. Az esküvők fényűzők voltak, lazaccal és hárfaművészekkel, az unokák tejfölszőkék, mókás szőke kutyákkal. Senki sem lehetett volna büszkébb a gyönyörű amerikai lányaira, mint Tipper és Harris volt akkoriban.

Három új villát építtettek a sziklás magánszigetükön, és nevet is adtak mindegyiknek: Windermere Penny, Red Gate Carrie és Cuddledown Bess.

Én vagyok a legidősebb Sinclair unoka. A sziget és a vagyon örököse, valamint az elvárásoké.

Legalábbis minden valószínűség szerint.

4

ÉN, JOHNNY, MIRREN ÉS GAT. GAT, MIRREN, JOHNNY ÉS ÉN.

A család Hazudósoknak nevez bennünket, és erre valószínűleg rá is szolgáltunk. Majdnem pontosan egyidősek vagyunk, és mind a négyünknek ősszel van a születésnapja. A szigeten majdnem minden évben balhéba keveredtünk.

Gat abban az évben kezdett Beechwoodon nyaralni, amikor nyolcévesek voltunk. A nyolcas nyáron, ahogy mi neveztük.

Azelőtt Mirren, Johnny és én nem voltunk Hazudósok. Nem voltunk több mint unokatestvérek, és Johnny szörnyű volt, mert nem szeretett lányokkal játszani.

Johnny ruganyosság, erőfeszítés és csípős gúny. Abban az időben felakasztotta a Barbie babáinkat, vagy legóból épített pisztollyal lövöldözött ránk.

Mirren cukor, kíváncsiság és eső. Akkoriban hosszú délutánokat töltött Tafttal és az ikrekkel, a hosszú strandon pacskoltak, miközben én milliméterpapírra rajzoltam vagy Clairmont verandáján olvastam a függőágyban.

Aztán jött Gat, hogy évről évre velünk nyaraljon.

Carrie nénit elhagyta a férje, amikor Johnny öccsét, Willt várta. Nem tudom, mi történt. A család soha nem beszélt róla. A nyolcas nyáron Will már megszületett és Carrie már összejött Eddel.

Ez az Ed műkereskedő és imádja a gyerekeket. Mindössze ennyit tudtunk róla, amikor Carrie bejelentette, hogy magával hozza a nyárra Beechwoodra Johnnyval és a kisbabával.

Azon a nyáron ők érkeztek utolsóként, és majdnem mind kinn álltunk a mólón, ott vártuk, hogy kikössenek. Papa fölemelt, hogy integetni tudjak a hajóorrban narancssárga mentőmellényben feszítő, kiáltozó Johnnynak.

Tipper nagyi mellettünk állt. Egy pillanatra levette a szemét a hajóról, a zsebébe nyúlt, és elővett egy fehér mentacukorkát. Kicsomagolta, és a számba dugta.

Amikor visszanézett a hajó felé, Nagyi arca megváltozott. Hunyorognom kellett, hogy lássam, amit ő lát.

Carrie lépett partra, Will-lel a karján. Pici baba volt még, rikító sárga mentőmellényt viselt, és nem is volt több ő maga, mint a mellény fölött égnek meredő csomónyi, tejfölszőke haj. Ujjongtunk a láttán. A mellény miatt, amit babakorunkban mindannyian viseltünk. A haj miatt. Hogy milyen csodálatos is, hogy ez a kisfiú, akit még nem ismerünk, már most is teljesen, egyértelműen Sinclair.

Johnny leugrott a hajóról és a mólóra dobta a mellényét. Először is odament Mirrenhez, és bokán rúgta. Aztán engem is megrúgott. Aztán az ikreket. Utána a nagyszüleink elé lépett, és kihúzta magát.

– Szervusztok, Nagyi és Papa. Nagyon várom, hogy boldog nyarat tölthessünk el együtt!

Tipper megölelte.

– Anyád tanította be neked, hogy ezt mondd, ugye?

– Igen – bólintott Johnny. – És azt is kell mondanom, hogy jó titeket újra látni.

– Jó fiú.

– Most már mehetek?

Tipper megpuszilta Johnny arcát.

– Menj csak.

Ed jött Johnny után, csak ő megállt, hogy segítsen a személyzetnek kipakolni a motorcsónakból. Magas volt és karcsú. A bőre sötétbarna; mint később megtudtuk, indiai származású. Fekete keretes szemüveget viselt és lezserül elegáns városi ruhákat: lenvászon öltönyt és hajszálcsíkos inget. A nadrágszára meggyűrődött az utazástól.

Papa visszatett a földre.

Tipper nagyi ajka vékony vonallá préselődött. Aztán felvillantotta az összes fogát megmutató mosolyát, és előrelépett.

– Ön minden bizonnyal Ed. Milyen kellemes meglepetés!

Ed megrázta a kezét.

– Nem említette Carrie, hogy jövök?

– Dehogynem említette.

Ed végignézett a teljesen fehér, vakító fehér családunkon. Aztán Carrie-hez fordult.

– Hová lett Gat?

Hívogatni kezdték, és ő kimászott a hajó belsejéből, elkezdte levenni a mentőmellényét, leszegte a fejét, hogy lássa, hogy kell kikapcsolni a pántokat.

– Anya, apa – szólalt meg Carrie –, elhoztuk Ed unokaöccsét, hogy legyen Johnnynak társasága. Ő Gat Patil.

Papa kinyújtotta a kezét, és megveregette Gat fejét.

– Jó napot, fiatalember.

– Jó napot.

– Az édesapja meghalt az idén – magyarázta Carrie. – És Johnnyval olyan jó barátok lettek! Ed nővérének nagy segítség, hogyha néhány hétre el tudjuk hozni magunkkal. És Gat? Lesz itt minden, szabadtéri sütés-főzés, úszkálás az óceánban, minden, amiről beszéltünk, oké?

De Gat nem válaszolt. Engem nézett.

Az orra vonala drámai, a szája édes. A bőre sötétbarna, a haja fekete és hullámos. A testét szinte szétfeszíti az energia. Gat olyannak tűnt, mint egy pattanásra kész, megfeszített rugó. Mintha valami fontosat keresne. Szemlélődés és lelkesedés. Becsvágy és erős feketekávé. Akármeddig el bírtam volna nézni.

A pillantásunk összeakadt.

Sarkon fordultam és elrohantam.

Gat utánam. Hallottam, hogy dobog a lába mögöttem a deszkapallós ösvényeken, amik behálózzák a szigetet.

És csak futottam tovább. Ő meg futott utánam.

Johnny üldözte Gatet. És Mirren Johnnyt.

A felnőttek a kikötőnél maradtak beszélgetni, udvariasan kerülgették Edet és gügyögtek Will babának. A kicsik csinálták, amit a kicsik általában szoktak, bármi legyen is az.

Mi, négyen a Cuddledown melletti kicsi öbölnél álltunk meg. Csak egy kis homokos sáv az egész két nagy szikla között. Akkoriban nem nagyon strandolt ott senki. A hosszabb strandon finomabb a homok és kevesebb a hínár.

Mirren lerúgta a cipőjét, és mi, többiek követtük a példáját. Köveket dobáltunk a vízbe. Nem csináltunk semmit, csak léteztünk.

A homokba írtam a nevünket.

Cadence, Mirren, Johnny és Gat.

Gat, Johnny, Mirren és Cadence.

Így kezdődtünk.

JOHNNY KÖNYÖRGÖTT, HOGY HADD MARADJON GAT EGY KICSIT TOVÁBB.

Megkapta, amit akart.

Következő évben azért könyörgött, hogy hadd jöjjön egész nyárra.

És Gat jött.

Johnny a legidősebb fiúunoka. A nagyszüleim szinte soha nem mondtak nemet neki.

5

A TIZENNÉGYES NYÁRON GAT ÉS ÉN kimentünk A KIS MOTORCSÓNAKKAL. Éppen csak reggeli után voltunk. Bess befogta Mirrent, hogy teniszezzen az ikrekkel és Tafttal. Johnny abban az évben kezdett atletizálni, és rótta a köröket a parti ösvényen a sziget körül. Gat Clairmont konyhájában talált rám, és megkérdezte, lenne-e kedvem hajózni kicsit.

– Nem igazán. – Vissza akartam feküdni az ágyba egy jó könyvvel.

– Légy szíves! – Gat szinte soha nem mondja, hogy légy szíves.

– Menj ki egyedül.

– Nem vihetem el egymagam – mondta. – Nem lenne helyes.

– Már hogyne vihetnéd!

– Nem, nélkületek nem.

Nevetséges volt az egész érvelése.

– Hová akarsz menni? – kérdeztem.

– Csak el akarok tűnni a szigetről. Néha egyszerűen nem bírom elviselni itt.

El se bírtam képzelni akkor, hogy mit nem bír elviselni, de azt mondtam, hogy oké. Kimentünk a tengerre, csak egy széldzsekit húztunk fel a fürdőruhánkra. Egy kis idő múltán Gat leállította a motort. Ott üldögéltünk, pisztáciát eszegettünk és beszívtuk a sós levegőt. A napfény megcsillant a vízen.

– Fürödjünk! – mondtam.

Gat beugrott és én utána, de a víz annyival hidegebb volt, mint a part mentén, hogy elakadt a lélegzetünk. Rémülten vihogtunk és kiabáltunk, hogy beugrani a vízbe a valaha volt legostobább ötlet a világon. Mégis mit hittünk? A parttól távolabb cápák is vannak, ezt mindenki tudja.

Te jó ég, a cápákról egy szót se! Lökdösődtünk és félretaszigáltuk egymást, hogy hamarabb tudjunk kimászni a hajó fenekére erősített létrán.

Egy perc elteltével Gat hátradőlt, és előreengedett.

– Nem azért, mert te vagy a lány, hanem azért, mert jó ember vagyok – magyarázta.

– Kösz – mondtam, és kiöltöttem rá a nyelvemet.

– De meg kell ígérned, hogy ha jön egy cápa és leharapja a lábamat, szívhez szóló beszédet írsz róla, hogy milyen remek fickó voltam.

– Már meg is van – feleltem. – Gatwick Matthew Patil elsőosztályú fogás volt.

Felfoghatatlanul vicces volt, hogy ennyire fáztunk. Nem volt nálunk törülköző. Találtunk az ülés alatt egy régi polártakarót, az alatt kucorodtunk össze, a fedetlen vállunk összeért. Hideg lábfejek egymás hegyén-hátán.

– Csak azért csinálom, hogy ne kapjunk hipotermiát – mondta egyszer csak Gat. – Ne hidd, hogy csinosnak talállak, vagy valami.

– Nem hiszem.

– Lerángatod rólam a takarót!

– Bocsi.

Szünet.

Gat megszólalt.

– Csinosnak talállak, Cady. Nem azt akartam mondani, ami kihallatszott. Tulajdonképpen mikor lettél te ilyen csinos? Eltereli a figyelmemet.

– Ugyanúgy nézek ki, mint mindig.

– Megváltoztál a tanév alatt. Állandóan kiesek a szerepemből.

– Van szereped?

Nagyon komolyan bólintott.

– Ez a leghülyébb dolog, amit életemben hallottam. Mi a szereped?

– Semmi sem hatol át a páncélomon. Érinthetetlen vagyok. Nem vetted észre?

Ezen nevetnem kellett.

– Nem.

– Francba! Azt hittem, működik.

Témát váltottunk. Arról beszéltünk, hogy átvisszük a kicsiket Edgartownba délután, elvisszük őket moziba, meg a cápákról, és arról, hogy vajon tényleg esznek-e embert, és a Plants versus Zombies játékról.

Aztán visszamentünk a szigetre.

Nem sokkal ezután Gat elkezdett könyveket kölcsönadni nekem és kora esténként megkeresett a kicsi öbölben. Megtalált akkor is, hogyha Windermere gyepszőnyegén feküdtem a kutyákkal.

Rászoktunk, hogy együtt sétáljunk az ösvényen a sziget körül. Gat ment elöl, én mögötte. Könyvekről beszélgettünk és új szavakat találtunk ki. Volt, hogy többször is megkerültük a szigetet, mielőtt megéheztünk vagy unatkozni kezdtünk volna.

Mélyrózsaszín japán rózsák nőttek az ösvény mentén. Az illatuk diszkrét volt és édes.

Egy nap ránéztem Gatre, amikor Clairmont tornácán feküdt a függőágyban egy könyvvel, és úgy tűnt, olyan volt, mintha az enyém lenne. Mintha az én legsajátabb tulajdonom volna: az én emberem.

Csöndesen bemásztam mellé a függőágyba. Kivettem a kezéből a tollat – tollal a kezében szokott olvasni –, és a bal kézfejére ráírtam, hogy Gat, a jobbra pedig azt, hogy Cadence.

Visszavette tőlem a tollat. Ráírta a bal kézfejemre, hogy Gat, a jobbra pedig azt, hogy Cadence.

Nem beszélek végzetről. Nem hiszek sorsban vagy lelki társakban vagy akár csak a természetfölöttiben. Csak annyit akarok mondani, hogy megértettük egymást. Teljesen.

De csak tizennégy évesek voltuk. Még nem csókolóztam senkivel, noha a következő tanévben sor került néhány fiúra. Valahogy eszünkbe se jutott szerelemnek nevezni.

6

A TIZENÖTÖS NYÁRON EGY HÉTTEL A TÖBBIEK UTÁN ÉRKEZTEM. Apu elhagyott bennünket, és anyunak meg nekem rengeteg volt a dolgunk a sok bevásárlással, meg a lakberendezővel, meg mindennel.

Johnny és Mirren a kikötőben fogadtak bennünket, az arcuk kipirult és tele voltak tervekkel a nyárra. Családi teniszbajnokságot terveztek és összegyűjtöttek egy szekérderék fagylaltreceptet. Vitorlázni készültek és tábortüzeket rakni.

A kicsik szaladgáltak és zajongtak, mint mindig. A nagynénik fagyosan mosolyogtak. Amikor túlvoltunk a megérkezés nyüzsgésén, mindannyian visszavonultak Clairmontba vacsora előtt meginni egy-két koktélt.

Én egyenesen Red Gate felé vettem az irányt, Gatet kerestem. Red Gate sokkal kisebb, mint Clairmont, de ott is négy hálószoba van az emeleten. Az Johnny, Gat, Will és Carrie néni háza – és Edé is, hogyha véletlen a szigeten van, ami nincs valami gyakran.

A konyhaajtóhoz siettem, és benéztem a szúnyoghálón. Gat nem látott meg. A konyhapultnál állt, kinyúlt szürke póló és farmer volt rajta. A válla szélesebbnek tűnt, mint amilyenre emlékeztem.

Az ablakból, a mosogató fölött egy szalagon fejjel lefelé száradni felkötött virág lógott, azt akasztotta le éppen. Egy fej japán rózsa, rózsaszín és törékeny, az a fajta, amelyik a parti ösvény mentén nő.

Gat, a én Gatem! A legkedvesebb sétálóhelyünkön szedett nekem egy rózsát. Kiakasztotta száradni, és csak arra várt, hogy megérkezzek a szigetre, hogy odaadhassa nekem.

Addigra megcsókoltam egy teljesen jelentéktelen fiút. Vagy hármat.

Addigra elveszítettem az apámat.

Addigra úgy éreztem, hogy a sziget az egyetlen menedékem a könnyek és színlelés világa elől, és megláttam Gatet, és megláttam azt a rózsát a kezében, és abban a pillanatban, ahogy az ablakon beáramló napfény megvilágította őt,

meg az almákat a konyhapulton,

az óceán és deszkák szagával a levegőben,

szerelemnek neveztem.

Szerelem is volt, és olyan erővel tepert le, hogy a szúnyoghálónak kellett támaszkodnom, az egyetlen dolognak, ami elválasztott bennünket, hogy talpon tudjak maradni. Meg akartam érinteni, mintha nyuszi volna, kiscica, valami olyan puha és különleges, hogy az ember nem bírja nem megérinteni. A világegyetem csodálatos volt pusztán azért, mert neki is volt benne hely. Szerelmes voltam a szakadásba a farmerján és a koszba a mezítlábas lábfején, és a varasodó sebbe a könyökén és a fél szemöldökét áthasító forradásba. Gat, az én Gatem!

Miközben ott álltam és bámultam, borítékba tette a rózsát. Tollat keresett, fiókokat húzogatott, végül talált egyet a zsebében, és írni kezdett.

Rá se jöttem, hogy címzést ír, amíg elő nem húzott egy guriga postabélyeget az egyik fiókból.

Gat felbélyegezte a borítékot. Ráírta a feladó címét.

Nem nekem szánta.

Otthagytam a Red Gate konyhaajtaját, még mielőtt megláthatott volna, és lerohantam a partra. A sötétedő eget bámultam, egymagamban.

Egy bánatos kis rózsabokorról lerángattam az összes virágot, és behajítottam őket, egyiket a másik után a dühöngő tengerbe.

7

JOHNNY SZÁMOLT BE A NEW YORK-I BARÁTNŐRŐL AZNAP ESTE. Raquel volt a neve, és Johnny már látta élőben is. Johnny is New Yorkban élt, épp mint Gat, csak ő Manhattan szívében lakik Carrie-vel és Eddel, Gat meg fenn, északon az anyukájával. Johnny azt mondta, Raquel modern táncos és mindig feketében jár.

Mirren öccse, Taft azt is elárulta, hogy Raquel egy tálca házi készítésű sütit küldött Gatnek. Liberty és Bonnie szerint Gat telefonja tele van a lány fényképeivel.

Gat egy szót se szólt róla, de nem tudott a szemembe nézni.

Azon az első éjszakán sírtam, az ujjaimat harapdáltam és megittam a bort, amit Clairmont tálalójából csempésztem ki. Viharosan pördültem fel az égig, dühöngve szaggattam le a csillagokat az eresztékükről, örvénylettem és hánytam.

Beleöklöztem a zuhanyzó falába és fagyos, fagyos vízzel mostam le magamról a szégyent és a dühöt. Aztán ágyba bújtam, és úgy vacogtam, mint egy kivert kutya – annak is éreztem magam. Reszketett a bőr a csontjaimon.

Másnap reggel, és attól kezdve mindennap normálisan viselkedtem. Felszegtem a szögletes államat.

Vitorláztunk és tábortüzeket raktunk.

Vödörszámra készítettünk fagylaltot, és feküdtünk a napon.

Egy este négyesben piknikeztünk a kicsi öbölben. Párolt kagyló, krumpli, édes kukorica. A személyzet készítette össze nekünk. Azt se tudtam, hogy hívják őket.

Johnny és Mirren nagy fémtepsikben hozták le az ennivalót. A tűz körül ettünk, és olvadt vaj csöpögött a homokba. Gat kekszet, csokit és pillecukrot pirított mindannyiunknak. A kezét figyeltem a lángok fényében, ahogy édességeket csúsztat fel egy hosszú nyársra. Oda, ahol egykor a nevünk állt, akkoriban azoknak a könyveknek írta fel a címét, amiket el akart olvasni.

Azon az estén a balján az állt: A lét és. A jobbon: a semmi.

Az én kezemen is volt felirat. Egy idézet, amit szerettem. A balon: Élj. A jobbon: a mának.

– Szeretnétek tudni, min gondolkozom? – vetette fel Gat.

– Igen – mondtam.

– Nem – mondta Johnny.

– Azon töröm a fejem, hogyan lehet a nagyapátok ennek a szigetnek a tulajdonosa. Nem jogilag, hanem igazán.

– Légy szíves, ne kezdj el a Honalapító Atyák kizsákmányoló gonoszságán lovagolni – nyögött fel Johnny.

– Nem fogok. Csak azt kérdezem, hogy hogy lehet a föld bárkinek is a tulajdona. – Gat széttárta a kezét a homok, az óceán, az ég felé.

Mirren megrántotta a vállát.

– Az emberek állandóan adják-veszik a földeket.

– Nem beszélhetnénk inkább szexről vagy gyilkosságokról? – kérdezte Johnny.

Gat elengedte a füle mellett.

– Talán a földnek egyáltalán nem is lenne szabad, hogy tulajdonosa legyen. Talán korlátozásokat kéne bevezetni, hogy mit birtokolhatunk. – Előrehajolt. – Amikor a télen Indiába mentem önkénteskedni, vécéket építettünk. Azért, mert az ottaniaknak abban a kis faluban egyszerűen nem volt korábban.

– A fülünkön jön ki, hogy Indiában voltál – panaszolta Johnny. – Eddig még csak negyvenhétszer mondtad.

És ez valami olyasmi, amit imádok Gatben: annyira lelkes, annyira megingathahatlanul érdekli a világ, hogy nehezére esik elképzelni a puszta lehetőséget is, hogy másokat esetleg untathat, amit mond. Még akkor is, hogyha kertelés nélkül megmondják neki. De az is igaz, hogy nem akarja, hogy könnyen megússzuk. Akkor is gondolkodásra akar kényszeríteni bennünket, amikor a legkevésbé sincs kedvünk gondolkozni.

Egy bottal böködte a parazsat.

– Csak azt mondom, hogy beszélnünk kéne róla. Nincs a világon mindenkinek saját magánszigete. Vannak, akik ilyen szigeteken dolgoznak. Mások meg gyárakban dolgoznak. És vannak, akiknek munkájuk sincs. Vannak, akiknek nincs mit enniük.

– Ezt most hagyd abba – szólt rá Mirren.

– Ezt örökre hagyd abba – tódította Johnny.

– Nagyon nyakatekerten látjuk a világot innen, Beechwoodról – mondta Gat. – Nem hiszem, hogy van róla fogalmatok, mennyire.

– Fogd be! – mondtam. – Kapsz még csokit, ha befogod.

És Gat befogta, de az arca eltorzult. Hirtelen felpattant, felkapott egy követ a homokból és teljes erejéből elhajította. Ledobta a pólóját és lerúgta a cipőjét. Aztán bemasírozott a tengerbe, farmerban.

Dühösen.

A válla izmosságát néztem a holdfényben, és a víz fröcskölését, ahogy belegázolt a hullámokba. Hirtelen alámerült, és azt gondoltam: ha most nem megyek utána, megkaparintja az a Raquel nevű lány. Ha most nem megyek utána, el fog menni. El a Hazudósoktól, el a szigetről, el a családomtól, el tőlem.

Kibújtam a kardigánomból és a nyári ruhámban nekiindultam Gat nyomában a tengernek. Becsapódtam a vízbe, és kiúsztam odáig, ahol a hátán fekve lebegett. A vizes haja lelapult fejére, kivillantva azt a vékony sebhelyet az egyik szemöldökén.

A karja után nyúltam.

– Gat!

Összerezzent, aztán megállt a derékig érő vízben.

– Ne haragudj! – suttogtam.

– Én nem mondanék neked olyat, hogy fogd be, Cady – mondta. – Soha nem mondanám neked.

– Tudom.

Nem szólt.

– Kérlek szépen, hogy ne fogd be! – mondtam.

Éreztem, ahogy a tekintete végigszánkázik a vizes ruhás testemen.

– Túl sokat beszélek – magyarázta. – És túl sokat politizálok.

– Szeretem, amikor beszélsz – mondtam, mert így is volt. Ha vettem a fáradságot, hogy odafigyeljek rá, szerettem.

– Egyszerűen csak, mindentől olyan… – Elhallgatott. – El vannak cseszve a dolgok a világban, ennyi az egész.

– Igen.

– Talán legjobb lenne – Gat megfogta a kezem, és maga felé fordította, hogy el tudja olvasni a feliratot a kézfejemen –, ha a mának élnék, és nem kelteném mindig a hangulatot.

Nedves volt a kezem az övében.

Reszkettem. A karja is meztelen volt és nedves. Régebben folyton-folyvást egymás kezét fogtuk, de azon a nyáron hozzám se ért.

– Jó, hogy úgy nézed a világod, ahogy – mondtam neki.

Gat elengedte a kezemet és visszafeküdt a vízre.

– Johnny azt szeretné, ha befognám végre. Halálra untatlak téged meg Mirrent.

Az arcélére koncentráltam. Nem csak egyszerűen Gat volt: szemlélődés és lelkesedés. Becsvágy és erős feketekávé. Ez ott volt mind benne, a barna szemhéjában, a sima bőrében, a lebiggyesztett alsó ajkában. Az a pattanásra kész, megfeszített energia.

– Elárulok neked egy titkot – súgtam.

– Mit?

Utánanyúltam, és újra megérintettem a karját. Nem rántotta el magát.

– Amikor azt mondjuk, hogy Fogd be, Gat, akkor azt egyáltalán nem úgy értjük.

– Nem?

– Úgy értjük, hogy szeretünk téged. Hogy eszünkbe juttatod, hogy önző kis szemétládák vagyunk. Hogy ilyen szempontból nem vagy közülünk való.

Félig lehunyta a szemét. Mosolygott.

– Te így érted, Cady?

– Így – feleltem. Hagytam, hogy az ujjaim végigkússzanak a vízfelszínen lebegő karján.

– Nem hiszem el, hogy bementetek ebbe a vízbe! – Johnny bokáig állt az óceánban, a farmerja szárát feltűrte. – Ez tuti a sarki tenger! Lefagynak a lábujjaim!

– Ha már egyszer benn vagy, nagyon kellemes – kurjantott vissza Gat.

– Tuti?

– Ne légy nyuszi! – kiáltott Gat. – Légy férfi és bújj be szépen a vízbe!

Johnny nevetett és nekifutott. Mirren a sarkában.

És az egész – meseszép volt.

A fölöttünk nyújtózkodó éjszaka. Az óceán zúgása. A sirályok rikoltozása.

8

AZNAP ÉJJEL NEM TUDTAM ELALUDNI.

Valamivel éjfél után hallottam, hogy a nevemet kiáltozza.

Kinéztem az ablakomon. Gat ott feküdt hanyatt a Windermere-be vezető deszkázott ösvényen. A golden retrieverek ott hevertek mellette mind az öten: Bosh, Grendel, Poppy, Fülöp herceg és Fatima. A farkukkal finoman doboltak.

A holdfényben mindannyian kéknek látszottak.

– Gyere le! – kiáltott.

Lementem.

Anyunál nem égett a villany. Az egész sziget sötétbe borult. A kutyákat leszámítva egyedül voltunk.

– Húzd összébb magad – mondtam. Nem olyan széles az az ösvény. Amikor lefeküdtem mellé, összeért a felkarunk; az enyém meztelen, az övé olajzöld sportdzsekibe bújtatva.

Az eget néztük. Olyan sok volt a csillag, hogy ünnepélyesnek tűnt, mintha a galaxis titkos bulit rendezne, amikor az embereket végre lefektették aludni.

Boldog voltam. Gat nem próbált meg úgy tenni, mintha konyítana a csillagképekhez, és nem mondott hülyeségeket a hullócsillagokról meg a kívánságokról sem. De nem tudtam, mihez kezdjek a hallgatásával.

– Megfoghatom a kezedet? – kérdezte.

A tenyerébe csúsztattam a kezem.

– Rettentő nagynak tűnik most az univerzum – magyarázta –, szükségem van valamire, amibe megkapaszkodhatok.

– Én itt vagyok.

A hüvelykujja a tenyerem közepét simogatta. Minden idegvégződésem oda összpontosult, életre lobbant a bőre minden egyes érintésétől az enyémen.

– Nem vagyok benne biztos, hogy jó ember vagyok – mondta kis idő múltán.

– Én sem vagyok benne biztos, hogy én az vagyok – feleltem. – De próbálok improvizálni.

– Na igen. – Gat egy pillanatra csöndben maradt. – Hiszel Istenben?

– Félig-meddig. – Megpróbáltam komolyan elgondolkozni a dolgon. Tudtam, hogy Gat nem érné be egy félvállról odabökött válasszal. – Amikor rosszul mennek a dolgok, imádkozni szoktam és elképzelem, hogy valaki vigyáz rám és meghallgat. Mondjuk az első napokban, miután apukám lelépett, akkor sokat gondoltam Istenre. Hogy megvédelmezzen. De az idő többi részében csak trappolok át a mindennapi életemen. Az egészben nincs semmi spirituális.

– Én már nem hiszek – mondta Gat. – Az az út Indiába, meg a szegénység… Nem tudok olyan istent elképzelni, aki ezt megengedné. Aztán mikor hazajöttem, elkezdtem észrevenni ugyanezt New York utcáin is. Éhező és beteg emberek a világ egyik leggazdagabb országában! Ezt egyszerűen… nem tudom elképzelni, hogy bárki is vigyázna ezekre az emberekre, ami pedig azt jelenti, hogy rám sem vigyáz senki.

– Ettől még nem leszel rossz ember.

– Anyukám hisz. Buddhistának nevelték, de most a metodista templomba jár. Nem igazán elégedett mostanában velem. – Gatet szinte soha nem hallottam az anyjáról beszélni.

– Nem veheted készpénznek azt, amit mond neked – tiltakoztam.

– Nem. De a kérdés attól még áll: hogy lehetek jó ember, ha már nem tudom, hogyan kell hinni.

Az eget bámultuk. A kutyák beosontak a kutyaajtón Windermere-be.

– Fázol – jegyezte meg Gat. – Hadd adjam oda a kabátomat.

Nem fáztam, de attól még felültem. Ő is feltápászkodott. Kigombolta az olajzöld sportdzsekijét, és lerázta magáról. A kezembe nyomta.

Még meleg volt a testétől. Túl széles a vállamnál. Most Gat karja volt fedetlen.

Meg akartam csókolni, ott és akkor, amíg az ő dzsekije van rajtam. De nem tettem.

Hátha Raquelt szereti. Azok a képek a telefonjában. Az a kiszárított japán rózsa a borítékban.

9

MÁSNAP REGGELINÉL ANYU MEGKÉRT, hogy nézzem át apu cuccait Windermere padlásán, válogassam ki, ami kell nekem. Mindent mást ki akar dobni.

Windermere oromtetős ház rengeteg kiszögelléssel. Az öt hálószoba közül kettőnek ferde a plafonja, és az egyetlen olyan épület a szigeten, aminek van rendes padlása. Van még egy széles verandánk, a konyha pedig modern; frissen felújítva, márvány konyhapultokkal, amik mintha nem egészen illenének a díszletek közé. A szobák szellősek és tele vannak kutyákkal.

Gat és én együtt másztunk fel a padlásra, vittünk magunkkal egy-egy üveg jeges teát és leültünk a földre. A padlásnak nyersfaillata volt. Egy ragyogó fénynégyszög vetült a padlóra az ablakon át.

Voltunk már fenn a padláson.

Miközben még soha nem voltunk fenn a padláson.

A könyvek apu nyári olvasmányai voltak. Sportolók emlékiratai, klasszikus krimik és mindenféle szennyest kiteregető írások kivénhedt rocksztároktól, akikről még soha nem hallottam. Gat nem figyelt oda igazán. Színek szerint válogatta szét a könyveket. Egy piros kupac, egy kék, barna, fehér, sárga.

– Nem akarsz valami olvasnivalót? – kérdeztem.

– Nem tudom.

– Mit szólsz ehhez? Amikor először kapuba találtam, és további hódításaim?

Gat elnevette magát. Megrázta a fejét. Megigazította a kék könyvkupacot.

– Nagypapa, az igazi rockharcos? A táncparkett hősei?

Megint nevetett. Aztán elkomolyodott.

– Cadence?

– Mi van?

– Fogd be.

Nagyon hosszan néztem Gatet. Az arcának minden görbületét jól ismertem. Miközben még soha korábban nem láttam őt.