H. D. CARLTON

HAUNTING ADELINE

KÍSÉRTENI ADELINE-T

A mű eredeti címe: Haunting Adeline

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2021 by H. D. Carlton

Cover Design: TRCDesigns

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2023

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amandának és Maynek.

Zade és én mindig szeretni fogunk titeket.

LEJÁTSZÓLISTA

Hish – Evil

So Blow – Sway

Boy Epic – Dirty Mind

Croosh – Lost

Vi – Victim

The Weeknd – Pretty

The Weeknd – Loft Music

The Broken View – Something Better

Sam Tinnesz – Play With Fire feat. Yacht Money

Elvitte a cica a nyelvedet, kisegér?

FONTOS FIGYELMEZTETÉS

A könyv befejezetlen, felkavaró jelenettel ér véget.  Ez a dark romance durva, a nyugalom megzavarására alkalmas leírásokat tartalmaz, mint például a főszereplők közötti CNC (szexuális erőszak szerepjáték kölcsönös beleegyezéssel), dubcon (nemi erőszak szerepjáték kétes beleegyezéssel), grafikus erőszak, emberkereskedelem, zaklatás, gyermekkereskedelem, és szexuális helyzetek szókimondó megfogalmazása. Szerepelnek továbbá sajátos perverziók, mint a fegyveres szexjáték, a szomnofília (alvó ember iránt érzett nemi gerjedelem), kötözés és megalázás. Igyekszem mindenhol felhívni a figyelmet a könyv sajátosságaira – a honlapomon, az ismertetőkben –, de ha valamivel kapcsolatban kérdésed merül fel, bátran írj nekem közvetlenül üzenetet. Fontos, hogy megőrizd a lelki egészségedet!

ELŐSZÓ

Az égen végighömpölygő mennydörgésbe beleremegnek a házam ablakai. A távolban lecsapó villám bevilágítja az éjszakát. A felvillanó fény láthatóvá teszi az ablakom előtt álló férfit. Engem figyel. Állandóan figyel.

Mindig ugyanez történik. A szívem kihagy egy ütemet, aztán hevesen dobog, levegő után kapkodok, nyirkos a tenyerem. Mindig ugyanúgy hat rám a látványa.

Félek.

És izgalmat érzek.

Nem tudom, miért izgat. Valami baj lehet velem. Nem normális az ereimben szétáradó forróság, amely égető bizsergést hagy maga után. Nem jellemző rám, hogy olyasmin törjem a fejem, amin nem kéne.

Vajon most lát engem? Csupán vékony, ujjatlan felsőt viselek, melynek anyagát átdöfi a mellbimbóm. A sortom pedig alig takarja a seggemet. Vajon tetszik neki a látvány?

Naná, hogy tetszik.

Elvégre ezért figyel, nem? Ezért van itt minden este, és stíröl egyre merészebben, miközben én alattomban provokálom. Remélem, hogy közelebb jön, és okot ad rá, hogy kést tartsak a torkához.

Igazság szerint megrémít. Pontosabban rettegek.

De az ablakom előtt álló pasas olyan érzést kelt bennem, mintha egy sötét szobában ülnék, csak a tévékészülékből áradna fény, és horrorfilm villogna a képernyőn. Dermesztő, félelmetes, legszívesebben elrejtőznék, de a másik felem mozdulatlanul ott tart, és átadom magam a rettegésnek. Azon kapom magam, hogy kissé felvillanyoz.

Újra sötét van, és a villám valahol távolabb csap le.

Erősen zihálok. Én nem látom őt, ő viszont lát engem.

Elszakítom a tekintetem az ablakról, megfordulok, és a sötét házat fürkészem. Paranoiás módon rettegek, hogy valahogy megtalálta az utat a házba. Mindegy, milyen sötét van a Parsons-birtokon, a fekete-fehér kockás padló mindig látható.

A nagyszüleimtől örököltem a házat. Vérrel, verítékkel és könnyekkel építették a háromszintes viktoriánus házat még az 1940-es években. Öt építőmunkás életébe került.

A legenda – pontosabban a nagyi – szerint az építkezés során a ház felgyulladt, és az öt építőmunkás bennégett. Nem találtam újságcikket a szerencsétlen esetről, csak a kétségbeesést árasztó lelkek kísértenek a majorban.

A nagyi mindig grandiózus történeteket mesélt, és a szüleim olyankor a szemüket forgatták. Anyu soha nem hitte el egyetlen szavát sem, de azt hiszem, inkább nem akarta elhinni.

Néha lépteket hallok éjszaka. Lehet, hogy a munkások léptei, akik nyolcvan évvel ezelőtt itt lelték a halálukat a tragikus tűzben, de származhatnak a házam előtt álló árnyéktól is.

Figyel engem.

Állandóan figyel.

1. FEJEZET

A Manipulátor

Néha igen sötét gondolataim vannak anyámmal kapcsolatban – olyanok, amiket egyetlen épelméjű lánygyermeknek sem lenne szabad éreznie.

Időnként elmegy a józan eszem.

– Addie, nevetséges vagy – hallom anyám hangját a mobilomon. Válaszul csak bámulom a készüléket, nem akarok vitatkozni. Nincs mit mondanom, és ő hangosan felsóhajt. Az orromat ráncolom. Eldobom az agyam, ez a nő állandóan arról beszél milyen nagy felhajtást csinált a nagyi mindenért, és közben megfeledkezik a saját drámai hajlamairól.

– Nem kell tényleg itt laknod, csak mert a nagyszüleid rád hagyták a házat. Régi, és mindenkinek szívességet tennél a városban, ha lerombolnád.

A fejtámlának ütöm a fejem, az égre emelem a tekintetem, megpróbálom megtalálni a türelmemet a kocsi foltos mennyezetén.

Hogy került oda az a ketchupfolt?

– Attól, hogy te utálod, én még lakhatok ott – vágok vissza rosszmájúan.

Az anyám egy szemét ribanc. Ilyen egyszerű. Állandóan zsémbes, és akkor sem érteném az okát, ha az életem múlna rajta.

– Egy órányira fogsz tőlünk lakni! Így hihetetlenül kényelmetlen lesz meglátogatnod minket, nem?

Ó, hogy is fogom túlélni?

A nőgyógyászom is egy órányira van, mégis veszem a fáradságot, és egyszer egy évben elmegyek hozzá. Pedig azok a látogatások sokkal gyötrelmesebbek.

– Nem – válaszolom, és jól megnyomom az m betűt. Befejeztem a beszélgetést. Hatvan egész másodpercig türelmes voltam az anyámmal. Utána kifogyok a szuflából, nincs kedvem tovább erőlködni, hogy életben tartsam a párbeszédet.

Ha nem ez a baj, akkor az. Mindig talál valamit, ami miatt panaszkodhat. Ezúttal a döntésem az ok, hogy a házba költözöm, amit a nagyszüleim rám hagytak. A Parsons-birtokon nőttem fel, a szellemek mellett futkároztam a folyosókon, és sütit sütöttem a nagyival. Kellemes emlékeim fűződnek hozzá – emlékek, melyeket nem vagyok hajlandó elengedni, csak mert anyu nem jött ki a nagyival.

Soha nem értettem a köztük lévő ellentétet, de legalább értelmet nyert, amikor idősebb lettem, és lassacskán felfogtam anyu szarkasztikus megjegyzéseit és alattomos támadásait.

A nagyinak pozitív, derűs életszemlélete volt, és rózsaszín szemüvegen keresztül nézte a világot. Mindig mosolygott, és dúdolt, míg anyu állandóan haragos tekintettel káromkodott, és úgy tekintett az életre, mintha összetört volna a szemüvege, amikor kibújt a nagyi vaginájából. Nem tudom, miért nem fejlődött tovább egy tarajos sül személyiségénél – pedig egyáltalán nem tüskés picsának nevelték.

Amíg felnőttem, anyu és apu alig másfél kilométerre lakott a Parsons-birtoktól. Anyu nemigen tűrt meg maga mellett, így a gyerekkorom nagy része ebben a házban telt. Amikor egyetemre mentem, anyu egy órányira költözött a várostól. Az egyetem után hozzá költöztem, míg a saját lábamra nem álltam, és be nem indult az írói karrierem.

Akkor elhatároztam, hogy beutazom az országot, és soha nem telepszem le egyetlen helyen.

A nagyi úgy egy évvel ezelőtt halt meg, és a végrendeletében rám hagyta a házat, de a gyász visszatartott tőle, hogy a Parsons-birtokra költözzek. Egészen mostanáig.

Anyu nagyot sóhajt a vonal túlvégén.

– Én csak azt szeretném, hogy több ambíciód legyen az életben, és ne ragadj abban a városban, ahol felnőttél, édesem. Kezdj valamit az életeddel, és ne pocsékold el abban a házban, mint a nagyanyád. Ne legyél olyan mihaszna, mint ő.

Összeszorítom a fogam, majd szétvet a düh.

– Hé, anyu?

– Igen?

– Baszd meg!

Bontom a vonalat, dühösen nyomkodom a mobil kijelzőjét, míg meg nem hallom az árulkodó hangot, amely a hívás végét jelzi.

Hogy mer így beszélni a saját anyjáról, akitől csak szeretetet és dédelgetést kapott? Átkozottul biztos vagyok benne, hogy a nagyi nem úgy bánt vele, ahogyan ő velem.

Hozzá hasonlóan melodrámai módon sóhajtok, és kinézek az oldalsó ablakon. A szóban forgó ház előttem magasodik, a fekete tető csúcsa átszúrja a komor felhőket, és úgy tornyosul a hatalmas erdős terület fölé, mintha azt mondaná: „Félned kéne tőlem.” Átlesek a vállam fölött, a fák sűrűje nem hívogató – az árnyékok kimeresztett karmokként kúsznak felém.

Megborzongok, elragadtatással nézem a baljós sziklaszirtet. Pont ugyanolyan, mint gyerekkoromban, és most is ugyanakkora izgalommal tölt el, amikor a végtelen sötétséget kémlelem.

A Parsons-birtok egy tengeröbölre nyíló sziklafalon helyezkedik el, és másfél kilométer hosszú kocsiút halad át a sűrű fák között. A fák elválasztják a házat a világtól, és olyan érzés, mintha igazán egyedül lennék.

Néha olyan, mintha a civilizációtól száműzve egy másik bolygón lennék. Az egész területnek fenyegető, gyászos kisugárzása van.

És én ezt kibaszottul imádom.

A ház lepusztult, de egy kis figyelmes, együttérző gondoskodással rendbe lehet hozni, hogy olyan legyen, mint új korában. Minden oldalon futószőlő kúszik fölfelé, és a tetőn álló vízköpők felé. A fekete zsalu szürkére kopott és hámlik, az ablakok körül a fekete festék úgy pattog le, mint az olcsó körömlakk. Fel kell fogadnom valakit, hogy rendbe hozza az egyik oldalon megroggyant hatalmas elülső tornácot.

Régóta esedékes egy kiadós fűnyírás, a fűszálak majdnem olyan magasra nőttek mint én, és a háromholdas tisztást felverte a gyom. Lefogadom, hogy kígyók is betelepedtek, mióta itt utoljára füvet nyírtak.

A nagyi minden tavasszal színes virágokkal ellensúlyozta a birtok sötét árnyait. Jácinttal, kankalinnal, violával és rododendronnal.

Ősszel napraforgó nőtt a ház oldalában, a világossárga és narancsszín szirmok gyönyörű ellentétet alkottak a fekete burkolattal. A ház előtti kertet újra beültethetem az évszaknak megfelelően. Most épp szamócát, fejes salátát, és fűszernövényeket telepítek.

Mélyen a gondolataimba merülök, ám a tekintetem megakad valami mozgáson odafönt. A ház egyetlen tetőablakában meglebbennek a függönyök.

A tetőtér.

Amikor legutóbb ellenőriztem, nem volt odafönt központi klíma. Semminek nem kéne mozgatnia a függönyt, mégis kétségkívül láttam.

A Parsons-birtok a fenyegető viharral a háttérben olyan, mint egy horrorfilm díszlete. A fogam közé szívom az alsó ajkam, nem tudom leplezni az arcomon formálódó mosolyt.

Én ezt imádom.

Nem tudom megmagyarázni miért, de így van.

Tök mindegy, mit mond az anyám. Itt lakom. Sikeres író vagyok, és ott élek, ahol akarok. Mi van, ha úgy döntök, hogy olyan helyen élek, ami sokat jelent a számomra? Attól még nem vagyok csavargó, hogy a szülővárosomban maradok. Épp eleget utazom az író-olvasó találkozók és konferenciák miatt, ez nem változik meg attól, hogy beköltözöm egy házba. Tudom, mi a faszt akarok, és leszarom, hogy mások mit gondolnak erről.

Különösen a drága anyuci.

A felhők ásítoznak, és a szájukból kilöttyen az eső. Fogom a táskámat, kiszállok az autóból, és belélegzem a friss eső illatát. A könnyű szemerkélés pár pillanat alatt özönvízszerű felhőszakadássá erősödik. Felszaladok a tornác lépcsőjén, lerázom az esőcseppeket a karomról, és megrázom magam, mint a nedves kutya.

Szeretem a viharokat – épp csak nem szeretek ilyenkor kint lenni. Szívesebben bújok be a takaró alá egy bögre teával és egy könyvvel, és hallgatom az eső hangját.

Bedugom a kulcsot a zárba, és elfordítom. Elakad, egy millimétert sem mozdul. Megfeszítem a kulcsot, addig küszködök, míg a szerkezet végül enged, és ki tudom nyitni az ajtót.

Gondolom, ezt is hamarosan meg kell csináltatnom.

Amikor kinyitom az ajtót, fagyos légáramlat csap meg. Megborzongat a bőrömön ülő hűs esőcseppek és a hideg, áporodott levegő keveréke. A ház belül sötétbe borul. Az ablakokon halvány fény szűrődik be, és fokozatosan elenyészik, ahogy a nap eltűnik a szürke viharfelhők mögött.

Mintha egy regény elejét írnám, amelynek a története úgy kezdődik: „Sötét, viharos éjszaka volt…”

Felnézek, elmosolyodom a több száz vékony, hosszú falapból összeállított fekete bordás mennyezet láttán. Hatalmas csillár függ a fejem fölött, az aranyozott fém bonyolult formákba csavarodik, a végein kristályok függnek. Mindig is ez volt a nagyi legértékesebb kincse.

A fekete-fehér kockás kövezet egyenesen egy jókora fekete lépcsősorhoz vezet – amely olyan széles, hogy akár keresztben elférne rajta egy zongora –, és a nappaliból indul. A bakancsom megnyikordul a burkolaton, ahogy beljebb merészkedek.

Ez a szint eredetileg egyterű, olyan, mintha egészben elnyelne a hatalmas ház.

A nappali a lépcső bal oldalán helyezkedik el. Csücsörítve nézek körül, rám tör a nosztalgia. Mindent befed a por, és erős molyirtó szag terjeng, de egyébként minden ugyanolyan, mint tavaly, amikor közvetlenül a nagyi halála előtt utoljára láttam. A nappali közepén, a bal oldali fal mentén álló hatalmas, fekete kőkandallót vörös bársony kanapék veszik körül. Fából készült, díszes kávézóasztal áll a nappali közepén, sötét lapján üres váza ásítozik. A nagyi liliomokat tett bele, de most csak a por és rovartetemek gyűjtőhelye.

A falakat fekete kasmír mintás tapéta borítja, mely ellensúlyozza a nehéz arany függönyöket.

Az egyik kedvenc részem a ház elején a hatalmas ablakfülke, ahonnan gyönyörű kilátás nyílik a Parsons-birtok erdejére. Közvetlenül előtte vörös bársonnyal behúzott hintaszék áll hozzáillő zsámollyal. A nagyi szívesen üldögélt itt, az esőt bámulta, és azt mondta, az ő édesanyja is ugyanezt csinálta.

A kockás kövezet tovább folytatódik a gyönyörű, feketére festett konyhaszekrényekkel és márvány pultokkal felszerelt konyhában. A konyha közepén a hatalmas konyhasziget mellett fekete bárszékek sorakoznak. Rendszerint ott ültem a nagypapival, együtt néztük a nagyit míg főzött, és élveztük a dudorászását, miközben összeállította a finom fogásokat.

Elhessegetem az emléket, a hintaszék melletti magas állólámpához sietek, és felkapcsolom a villanyt. Megkönnyebbülten sóhajtok, a villanykörtéből lágy, vajszínű fény árad. Pár nappal ezelőtt felhívtak, hogy írassam át a nevemre a közszolgáltatásokat, de az ember soha nem lehet biztos az eredményben egy ilyen régi házban.

A termosztáthoz sétálok, és a rajta szereplő számtól újra az egész testemben megborzongok.

Istenverte tizenhat és fél fok.

A felfelé mutató nyílra nyomom a hüvelykujjam, és le sem veszem, míg meg nem állapodik a huszonhárom fokon. Nem bánom, ha egy kicsit hűvös van, de jobban szeretem, ha nem döfi át a ruhámat hidegtől ágaskodó mellbimbóm.

Megfordulok, szembenézek egyszerre új és régi otthonommal – amely amióta az eszemet tudom, rabul ejtette
a szívemet, még ha a testem el is ment egy kis időre.

Elmosolyodom, sütkérezem a birtok gótikus ragyogásában. Így rendezték be a dédszüleim a házat, és az ízlésük generációkon ívelt át. A nagyi azt mondogatta, azt szerette a legjobban, hogy ő volt a legragyogóbb dolog a helyiségben. Viszont ódivatú volt.

Mármint, tényleg, miért csipkés a fehér díszpárnák széle, és miért van hátborzongatóan színes, hímzett virágcsokor a közepükön? Ez nem csinos. Ez ízléstelen.

Felsóhajtok.

– Hát visszajöttem, nagyi. Ahogy akartad – suttogom
a poshadt levegőbe.

•

– Készen állsz? – kérdi a mellettem álló személyi asszisztensem. Mariettára pillantok, észreveszem, milyen szórakozottan nyújtja felém a mikrofont, közben még mindig a kis épületbe folyamatosan érkező embereket figyeli. A helyi könyvesbolt nem nagyobb embertömeg befogadására épült, de valahogy mégis működik.

Kisebb sokadalom gyűlik össze a zsúfolt helyiségben, egy sorba rendeződnek, és várják a kezdést. Végigbarangol rajtuk a tekintetem, néma fejszámolást végzek. Harmincnál elveszítem a fonalat.

– Aha – mondom. Megragadom a mikrofont, figyelmet kérek, és elcsendesedik a moraj. Több tucat szempár szegeződik rám, mire elpirulok. Lámpalázam van, de szeretem az olvasóimat, így muszáj túlesnem rajta. – Mielőtt elkezdjük, szeretnék gyorsan köszönetet mondani, amiért eljöttek. Nagyra értékelem, és hihetetlenül izgatott vagyok, hogy találkozhatok önökkel. Mindenki készen áll?! – kérdezem, és izgatottságot erőltetek magamra.

Persze tényleg izgatott vagyok, de gyakran hihetetlenül kínosan érzem magam a dedikálásokon, és nem tudok természetesen viselkedni a társasági eseményeken. Az a fajta vagyok, aki bambán, az arcára fagyott mosollyal bámul rád, miután feltettél neki egy kérdést, míg az agya feldolgozza
a tényt, hogy nem is hallotta a kérdést. A szívem általában túl hangosan zúg a fülemben.

Elhelyezkedem a széken, és előkészítem a filctollat. Marietta elszökik, hogy más dolgokkal foglalkozzon, és gyors pillantást vet rám, amivel sok szerencsét kíván. Szemtanúja volt néhány malőrnek az olvasóimmal, és hajlamos helyettem is zavarba jönni. Tart tőle, hogy a vesztét okozhatja, ha egy társasági páriát képvisel.

Gyere vissza, Marietta! Sokkal mókásabb, amikor nem csak engem hoznak zavarba.

Közeledik az első olvasó, kezében a könyvem, A vándor, szeplős arcán ragyogó mosoly.

– Ó, istenem, milyen klassz, hogy találkozhatok önnel! – kiált fel, és szinte az arcomba tolja a könyvet. Ugyanúgy, ahogy én tenném.

Szélesen elmosolyodom, és nyájasan elveszem a könyvet.

– Önnel is csodás találkozni – viszonozom. – És hé, üdv a szeplősök között – teszem hozzá, és a saját arcomra mutatok, majd az övére. Apró, zavart kacajt hallat, és végigsimít az arcán. – Hogy hívják? – kérdezem gyorsan, mielőtt beleragadnánk ebbe a fura párbeszédbe a bőrünk állapotáról.

Nahát, Addie, mi van, ha utálja a szeplőit? Seggfej.

– Megan – válaszolja, és lebetűzi.

Remegő kézzel, óvatosan leírom a nevét, és hozzábiggyesztek egy gyors ajánlást. Az aláírásom rendetlen, de legalább jól kifejezi a lényegemet. Visszaadom a könyvet, és szívből jövő mosollyal köszönetet mondok.

Közeledik a következő olvasó, és kiül az arcomra a feszültség. Valaki bámul engem. Ez most nagyon hülyén hangzik, hiszen mindenki engem bámul.

Próbálom figyelmen kívül hagyni, és fülig érő szájjal köszöntöm az olvasót, de az érzés egyre fokozódik, végül olyan, mintha méhek zümmögnének a bőröm alatt, miközben egy fáklyát tartanak a húsomhoz. Ez… semmilyen korábbi érzéshez nem hasonlítható. Égnek mered a szőr a tarkómon, az arcom égő vörösre gyúl.

Fél szemmel az ömlengő olvasót és a dedikálandó könyvet figyelem, a másikkal a tömeget pásztázom. A tekintetem finoman végigsiklik a könyvesbolton, megpróbálom titkon kiszúrni a kényelmetlen érzés forrását.

Megakad a pillantásom a hátul egyedül ácsorgó alakon. Egy férfin. A tömeg nagyrészt eltakarja, a fejek közötti résben csupán az arca egy része látszik. De a látványtól megáll a kezem írás közben.

A szeme. Az egyik sötét és feneketlen, mintha egy kútba néznék. A másik világos és jégkék. Majdnem fehér, egy husky szemét juttatja az eszembe. Forradás halad át az elszíntelenedett szemén, mintha az már nem érdemelne figyelmet.

Valaki megköszörüli a torkát, összerezzenek, elkapom a férfiről a szemem, és újra a könyvet nézem. A filctoll nagy, fekete tintapacát hagyott maga után.

– Elnézést – motyogok, és befejezem az aláírást. Kinyújtom a kezem, szerzek egy könyvjelzőt, azt is aláírom, és bocsánatkérés gyanánt bedugom a könyvbe.

Az olvasó szélesen rám mosolyog, már meg is feledkezik a bakiról, és elsiet. A férfit keresve újra felnézek, de eltűnt.

•

– Addie, kufircolnod kellene.

Válaszképpen a szívószál köré szorítom a számat, és nagyot szippantok az áfonyás martiniból. Daya, a legjobb barátnőm szemmel tart, a szemöldökhúzogatásából ítélve türelmetlen, és egyáltalán nincs lenyűgözve.

Azt hiszem, nagyobb szájra lenne szükségem, hogy több alkohol férhessen bele.

Nem mondom ki hangosan, mert bármiben lefogadom, hogy azt válaszolná, akkor nagyobb farok is férne bele.

Tovább szívom a szívószálat, de ő kitépi a kezemből a műanyagot. Jó tizenöt másodperccel ezelőtt elértem a pohár alját, és csak levegőt szippantok. Ez a legtöbb, amire a szám az utóbbi egy évben vetemedett.

– Hé, az magánterület – motyogom, és leteszem a poharat. Kerülöm Daya tekintetét, a pincérnőt keresem, hogy újabb martinit rendeljek. Minél hamarabb veszem újra a számba a szívószálat, annál hamarabb szabadulok ettől
a beszélgetéstől.

– Ne terelj, te céda! Te szopogatsz.

Összenézünk, és röhögésben törünk ki.

– Szopnék, ha megdugnának – jegyzem meg, miután csillapul a röhögőgörcsünk.

Daya vidám pillantást vet rám.

– Bőven volt lehetőséged. Csak nem éltél velük. Dögös huszonhat éves nő vagy szeplőkkel, fantasztikus cickókkal, és isteni seggel. Sorba állnak érted a pasik.

Vállat vonok, és újra másfelé nézek. Tulajdonképpen igaza van – legalábbis a lehetőségek tekintetében. Csak épp egyik sem izgat. Untatnak. Folyton azt kapom, hogy „Mi van rajtad?”, meg hogy „Átjössz egy fordulóra?”, mindezt éjjel egykor, egy kacsintós emojival fűszerezve. Ugyanaz a tréningnadrág van rajtam, ami a múlt héten, rejtélyes folttal a lábam között, és nem, kibaszottul nem megyek át.

Daya türelmetlenül felém nyújtja a kezét.

– Add ide a mobilodat!

– Basszus, nem! – nyitom tágra a szemem.

– Adeline Reilly. Add. Ide. A. Kibaszott. Mobilodat.

– Mert különben? – kötekedek.

– Mert különben rávetem magam az asztalra, rohadt kínos helyzetbe hozlak, és úgyis megszerzem.

Végre sikerül felvennem a szemkontaktust a pincérnővel, és intek neki. Odasiet, talán attól tart, hogy hajszálat találtam az ételben, valójában csak a legjobb barátnőm nem bír megülni a valagán.

Egy kicsit húzom az időt, megkérdezem tőle, mi a kedvenc itala. Másodszor is átnézem az itallapot, mintha nem lenne bunkóság feltartani, amikor más asztaloknál is várnak rá. Sajna az áfonyás martini mellett döntök a zöldalmással szemben, és a pincérnő gyorsan elhúz.

Sóhajtok.

Túlságosan nyomatékos mozdulattal teszem a mobilomat Daya tenyerébe, mert pillanatnyilag utálom. Diadalittasan elmosolyodik, és huncutul csillogó szemmel pötyögni kezd. Turbósebességgel mozog a hüvelykujja, az aranyszínű karikák majdnem összemosódnak körülötte.

Zsályazöld szeme olyan komiszan fénylik, méltó a Sátán Bibliájához. Ha végeznék egy kis kutatást, valahol biztos megtalálnám benne a képét. Sötétbarna bőrű szexbomba szögegyenes fekete hajjal, az orrában aranykarikával.

Valószínűleg egy gonosz parázna, vagy valami hasonló.

– Kinek írsz? – követelem a választ szinte toporzékolva, mint egy gyerek. Visszafogom magam, de közel állok hozzá, hogy teret engedjek szociális fóbiámnak, és valami ostobaságot műveljek, mondjuk hisztériás rohamot rendezzek az étterem kellős közepén. Valószínűleg az sem segít, hogy a harmadik martini után vagyok, és ez egy hangyányit vakmerővé tesz.

Daya felnéz, kikapcsolja a telefont, és pár pillanat múlva visszaadja. Azonnal visszakapcsolom, és átnézem az üzeneteket. Hangosan felnyögök, felfedezem, hogy szextingelte Greysont. Nem sima textust küldött. Szextust.

– Ugorj be ma este, és nyald ki a puncimat. Epekedek a hatalmas farkad után – olvasom fel hangosan ironizálva.
És ez még nem minden. Részletezi, mennyire begerjedtem, és minden este őt képzelem magam elé, miközben magamhoz nyúlok.

Felmordulok, és a tőlem telhető legcudarabb pillantást vetem rá. Olyan képet vágok, mint Mr. Clean az univerzális tisztítószer flakonján.

– Én ilyet sose írnék! – panaszkodom. – Egyáltalán nem úgy hangzik, mintha én lennék, te picsa.

Daya harsányan felkacag, elővillan elülső fogai között az apró rés.

Igazán rettentően utálom.

Felbúg a telefonom. Daya majdnem felszökken a székről, én fontolóra veszem, hogy rákeresek a Halál 1000 módja Google-oldalra, hogy újabb sztorit küldhessek nekik.

– Olvassuk fel! – követeli, és máris mohón kap a mobilom után, hogy lássa a választ. Elrántom előle, és megnyitom
az üzit.

GREYSON: Végre megjött az eszed, bébi. 8-ra ott vagyok.

– Nem tudom, mondtam-e már, de tényleg kibaszottul utállak – morgok, és morcosan nézek rá.

Mosolyogva tovább szürcsöli az italát.

– Én is szeretlek, csajszi.

•

– Basszus, Addie, hiányoztál – leheli Greyson a nyakamba, és a falhoz présel. Reggelre biztosan bekékül a farkcsontom. A szememet forgatom, amikor a nyakamat szívja, és nyögve az ágyékomhoz dörgöli a farkát.

Úgy döntöttem, hogy összeszedem magam, és kicsit kiengedem a gőzt, így az eredeti szándékomtól eltérően nem mondtam le Greysont. Ahogy most akarom. Már megbántam a döntésemet.

Pillanatnyilag épp a hátborzongató folyosón szegez a falhoz. Régimódi karos gyertyatartók szegélyezik a vérvörös falat, köztük több generációra visszamenőleg tucatnyi családi fotó. Mintha megvető, csalódott tekintettel figyelnék a leszármazottat, akit előttük dugnak meg.

Csak néhány lámpa ég, ami arra elég, hogy az őket beborító pókhálót megvilágítsák. A folyosó többi része teljesen sötét, csak arra várok, hogy előkússzanak Az átok című horror démonai, és legyen ürügyem elfutni.

Menekülés közben nyilván elgáncsolnám Greysont,
és még nem is szégyellném magam.

Mocskos dolgokat sugdos a fülembe, míg én a gyertyatartót nézem a fejünk fölött. Greyson egyszer futólag említette, hogy fél a pókoktól, és azon tűnődöm, vajon fel tudnék-e nyúlni feltűnés nélkül, hogy kiszedjek egy pókot a hálójából, és Greyson ingének a hátuljába ejtsem.

Ez tuti begyújtaná a segge alatt a tüzet, elhúzna innen, és valószínűleg zavarában többé nem is állna velem szóba.

Win-win szituáció.

Épp meg akarom valósítani, amikor hátralép, zihál a hosszú francia csóktól, melynek során szinte a torkomig dugta le a nyelvét. Mintha arra várt volna, hogy a torkom visszanyalja, vagy ilyesmi.

Összekócoltam vörösréz színű haját, sápadt bőrén vörös foltok. Gondolom, a vöröshajúság átka.

Ami a kinézetét illeti, ott minden rendben van. Dögös, mint a bűn, elképesztő a teste, és lefegyverző a mosolya. Kár, hogy a dugás nem megy neki jól, és iszonyatosan geci.

– Nyomás a hálóba! Most azonnal benned akarok lenni.

Gondolatban hátrahőkölök. Kívül… hátrahőkölök. Azzal próbálom leplezni, hogy áthúzom a pólót a fejemen. Annyira kiterjedt a figyelme, mint egy beagle-nek. Ahogy gyanítottam, máris elfeledkezik a kis baklövésemről, és élénken fixírozza a cicimet.

Dayának ebben is igaza volt. Tényleg bombasztikus.

Épp arra készül, hogy letépje rólam a melltartót – ha elszakítja, valószínűleg felképelem –, de a földszintről felhallatszó hangos dörömbölés megzavarja, megáll a keze a levegőben.

Olyan váratlan a hang, olyan erőteljes és hangos, hogy elakad a lélegzetem, és majd kiugrik a szívem. Néma döbbenettel nézünk össze. Valaki veri a bejárati ajtót, és nem hangzik túl kedvesen.

– Vársz valakit? – kérdezi Greyson, leengedi a kezét, szemmel láthatólag pipa a félbeszakítás miatt.

– Nem – suttogom. Gyorsan visszahúzom a pólómat
– kifordítva –, és lesietek a nyikorgó lépcsőn. Kikukkantok az ajtó melletti ablakon, de senkit sem látok a tornácon. Összevonom a szemöldököm. A függöny visszahull, én az ajtó előtt állok, az éj csöndje beborítja a birtokot.

Greyson odalép mellém, és zavartan néz rám.

– Juj, kinyitod? – mutat bambán az ajtóra, mintha nem tudnám, hogy ott van előttem. Már-már hálás vagyok, amiért ilyen idióta, de a hang megismétlődik. Ez a kopogtatás felgyújtja az ösztöneimben a vörös lámpát. Agresszív. Dühödt. Mintha teljes erővel püfölné valaki az ajtót.

Egy igazi férfi erre az erőszakos hangra felajánlaná, hogy ő nyit ajtót. Különösen amikor sűrű erdő és a víz fölötti harminc méter magas szirtfok vesz körül minket.

Greyson viszont várakozón néz rám. Egy kicsit úgy, mintha hülyének nézne. Hangosan kifújom a levegőt, kinyitom a zárat, és hirtelen kitárom az ajtót.

Most sincs ott senki. Kilépek a tornácra, a rothadó gerendák felnyögnek a súlyom alatt. Hideg szél mozdítja meg fahéjszínű hajamat, az arcomat csiklandozó fürtöktől az egész testemben megremegek. Libabőrösen a fülem mögé tűröm a hajamat, és elsétálok a tornác egyik végéig. A korláton kihajolva kinézek a ház oldalán. Sehol senki. Átmegyek a túloldalra, de ott sincs senki.

Könnyen lehet, hogy az erdőből figyel valaki, de ebben a sötétben nem tudhatom meg. Hacsak nem megyek ki, és kutatok saját magam.

Bármennyire szeretem a horrorfilmeket, eszem ágában sincs főszerepet játszani egyben.

Greyson csatlakozik hozzám a tornácon, és a fákat fürkészi.

Valaki figyel engem. Érzem. Olyan biztos vagyok benne, mint a gravitáció létezésében.

Végigkúszik a hideg a gerincemen, és elönt az adrenalin. Ugyanezt érzem, amikor ijesztő filmet nézek. Először erős szívdobogás jön rám, aztán mintha nagy súly ülne a gyomromban, végül lesüllyed a hasamba. Fészkelődök, pillanatnyilag nem igazán érzem magam biztonságban.

Fújtatva visszasietek a házba, és felmegyek a lépcsőn. Greyson a nyomomban. Észre sem veszem, hogy a folyosón levetkőzött menet közben, és most belép mögöttem a szobába. Mire megfordulok, teljesen meztelen.

– Most komolyan? – mordulok rá. Micsoda kibaszott idióta! Épp most püfölte valaki az ajtómat, mintha szálka ment volna a seggébe, de ő kész ott folytatni, ahol abbahagyta. Úgy szürcsöli a nyakamat, mintha gyümölcskocsonyát szívna ki a dobozából.

– Most mi van? – kérdezi hitetlenkedve, és széttárja a karját.

– Te nem hallottad, amit én? Valaki dörömbölt az ajtómon, és ez elég ijesztő volt. Pillanatnyilag nem vagyok szexelős hangulatban.

Hová tűnt a lovagiasság? Egy normális férfi feltehetően megkérdezné, jól vagyok-e, mielőtt felnyársal a farkával. Kipuhatolná, mit érzek. Talán megbizonyosodna róla, hogy megfelelően ellazultam-e.

Tudják, felmérné a terepet a dugással kapcsolatban.

– Komolyan beszélsz? – kérdezi, és barna szemében harag csillog. A szemének fosszíne van, ahogyan fos a személyisége és még szarabbul dönget. A csávó keményen megdolgozik a balsikerért kefélés közben. Ezzel az erővel csupaszon kirakhatnák a halpiacon – nagyobb esélye lenne rá, hogy valaki hazaviszi. De az biztos nem én lennék.

– A legkomolyabban – mondom bosszúsan.

– Az istenit, Addie! – csattan fel, dühösen felnyalábolja és felhúzza az egyik zokniját. Totál idiótának néz ki. A zoknitól eltekintve tök pucér, a többi ruhája széthajigálva hever a folyosón.

Kiviharzik a szobából, és menet közben kapkodja fel a cuccait. A hosszú folyosó közepén járhat, amikor megáll, és felém fordul.

– Micsoda picsa vagy, Addie. Állandóan felhúzol, és már elegem van ebből. Végeztem veled, és ezzel a kibaszott hátborzongató házzal – forrong, és felém bök a mutatóujjával.

– Te meg seggfej vagy. Takarodj a házamból, Greyson. – Először kitágul a szeme a döbbenettől, aztán réssé húzza össze, és könnybe lábad a dühtől. Megfordul, hátrahúzza a karját, és ököllel belevág a gipszkarton falba. A fél karja eltűnik, elakad a lélegzetem, döbbenten, hitetlenkedve eltátom a számat.

– Mivel nem kaptam meg a tiédet, gondoltam saját lyukat csinálok, ahová bebújhatok ma éjjel. Hozasd rendbe, te kurva – fröcsögi. A karján egy halom ruhával, még mindig egyetlen zokniban kirohan.

– Te fasz! – dühöngök, és a hatalmas, frissen megalkotott lyuk felé trappolok.

Egy pillanattal később becsapódik mögötte az ajtó.

Remélem, még odakint van a titokzatos idegen. Hátha egy szál zokniban nyírják ki ezt a seggfejet.

1944. április 4.

Egy fura, idegen pasas áll az ablakom előtt.

Nem tudom ki az, és azt sem, hogy mit akar tőlem.

De azt hiszem, ő ismer engem. Amikor John nincs itthon, az ablakon keresztül figyel. Cilinder van a fején, és ez elrejti előlem az arcát. Megpróbáltam közelebb menni hozzá, de elfutott.

Még nem szóltam Johnnak. Fogalmam sincs miért, de valami megakadályoz benne, hogy kinyissam a számat, és bevalljam, hogy egy férfi figyel. John nem fogadná jól. Puskával a kezében kimenne, és megkeresné. Bevallom, nagyon félek, hogy mi történne a látogatóval, ha a férjem sikerrel járna.

Nagyon félek ettől a fura fazontól.

De istenem, kíváncsi is vagyok rá.

2. FEJEZET

Az Árnyék

A betonfalak közt pattogó fájdalmas sikolyok kezdenek egy hangyányit bosszantani.

Néha szívás hekkernek és verőembernek lenni. Igazán baszottul élvezem, ha fájdalmat okozhatok, de ma este rohadtul nincs türelmem ennek a seggfejnek a siránkozásához.

Pedig általában egy szent türelmével rendelkezem.

Tudom, hogyan kell kivárni, amit akarok. De amikor valódi válaszokat akarok kapni, és a fószer épp összeszarja magát, rinyál, és jajveszékelve próbál logikus választ adni, olyankor egy kissé morcos leszek.

– Ez a kés mindjárt a szemgolyódban landol – figyelmeztetem. – Nem leszek könyörületes, és egészen az agyadig döföm.

– Basszus, ember! – kiáltja. – Mondtam már, hogy csak néhányszor jártam abban a raktárban. Fogalmam sincs semmilyen kibaszott szertartásról.

– Tehát azt mondod, hasznavehetetlen vagy? – vetem fel, és tovább közelítem a kést a szeméhez.

Szorosan behunyja, mintha vékony szemhéja megakadályozhatná, hogy a kés áthatoljon rajta.

Kibaszottul röhejes.

– Ne, ne, ne! – rimánkodik. – Ismerek ott valakit, aki többet tud mondani.

Vérrel kevert izzadság csöpög az orráról. Lenőtt, zsíros, szőke haja csapzottan tapad a homlokára és a tarkójára. Már nem is szőke, nagyrészt pirosra festette a saját vére.

Levágtam az egyik fülét, letéptem mind a tíz körmét, átvágtam mindkét Achilles-inát, ejtettem rajta néhány szúrt sebet olyan helyeken, amelyek nem hagyják gyorsan elvérezni a szarházit, és annyi csontját törtem el, hogy azt össze sem tudom számolni.

Tuti, hogy a faszfej nem áll fel, hogy kisétáljon innen.

– Kevesebb sírás, több duma – szólok rá, és megkarcolom a késsel a még mindig behunyt szemhéját.

Hátrahőköl a kés elől, a szempillái alól könnyek szivárognak.

– F… Fernandónak hívják. Ő az egyik műveleti vezető. Azoknak a manuszoknak a kiküldéséért felelős, akik segítenek elkapni a lányokat. Ő… ő nagy durranás a raktárban, a-alapvetően ő irányít ott mindent.

– Milyen Fernando? – csattanok fel.

Felzokog.

– Nem tudom, ember – nyöszörög. – Fernandóként mutatkozott be.

– Akkor hogy néz ki? – préselem ki összeszorított fogaim közt.

Szipog, cserepes ajkára szivárog a takony.

– Mexikói, kopasz, egy sebhely fut végig az arcán a hajtövénél, szakállas. Nem lehet eltéveszteni azt a forradást, elég elcseszettül néz ki.

Körözök a fejemmel, és felnyögök, amikor roppan a nyakam. Rohadt hosszú nap volt.

– Klassz, kösz, haver – mondom mintegy mellékesen, mintha nem kínoztam volna lassan az elmúlt három órában.

Megnyugszik a légzése, rám emeli randa barna szemét, végtelen remény sugárzik a tekintetéből.

Majdnem elnevetem magam.

– M-most akkor elengedsz? – kérdezi, és úgy néz rám, mint egy átkozott, elbitangolt kölyökkutya.

– Persze – gügyögök. – Kelj fel, és mehetsz.

Lenéz az elvágott inakra, és pont olyan jól tudja mint én, hogy előrebukik a teste, ha feláll.

– Kérlek, ember! – pityereg. – Segítesz kijutni innen?

Lassan bólintok.

– Aha, asszem, meg tudom oldani – mondom, hátrahúzom a karom, és az egész kést a pupillájába döföm.

Azonnal szörnyethal. Annyi ideje sincs, hogy a remény kihunyjon a szemében. Pontosabban a fél szemében.

– Pedofil erőszaktevő – mondom hangosan, bár már nem hallja. – Mintha életben hagynálak – fejezem be egy kacajjal.

Kihúzom a kést a szemgödréből, a cuppanó hang azzal fenyeget, hogy romba dönti a következő órára tervezett ebédemet. Bosszantó, mert éhes vagyok. Élvezettel veszek részt egy jó kis kínzásban, de határozottan nem vagyok olyan faszfej, aki rátekeredik az ezt kísérő neszekre.

A gurgulázás, szörcsögés és egyéb hátborzongató hangok amelyeket a túlzott fájdalom, és a beledugott idegen tárgyak hatására egy test kiad, nem az a muzsika, amit elalváshoz szoktam betenni.

És most jön a legrosszabb rész – hogy feldaraboljam, és megfelelő módon megszabaduljak az apró daraboktól. Senkiben sem bízom annyira, hogy ne én végezzem saját kezűleg, így rám hárul ez a kimerítő, mocskos feladat.

Felsóhajtok. Hogy is szól a mondás? Ha jól végzett munkára vágysz, akkor csináld magad?

Nos, ez esetben – ha nem akarod, hogy elkapjanak, és gyilkossággal vádoljanak, szabadulj meg a hullától magad.

•

Olyan, mintha este tíz óra lenne, pedig még csak délután öt van. Az emberi testrészekkel való foglalatosság után olyan elcseszetten érzem magam, hogy már csak egy hitvány farburgerhez van kedvem.

A kedvenc burgerezőm rögtön a 3rd Avenue-n van, nem messze a házam autófelhajtójától. Seattle-ben maga a pokol a parkolás, így kénytelen vagyok néhány háztömbnyire lerakni a kocsit, és gyalogolni.

Közeleg a vihar, nemsokára jégcsákányként veri az eső a fejemet és a vállamat – tipikus seattle-i időjárás.

Ismeretlen dallamot fütyörészve megyek végig az utcán, üzletek és áruházak sora mellett haladok, melyek körül úgy sürgölődnek az emberek, mint a dolgozó hangyák.

Előttem kivilágított könyvesbolt, a meleg fény megvilágítja a hideg, nedves járdát, és hívogatja a járókelőket. Közelebb érve látom, hogy a bolt zsúfolásig van emberekkel.

Vetek rá egy pillantást, mielőtt továbbmegyek. Nem érdekelnek a kitalált történetek – csak olyan könyveket olvasok, amelyekből tanulhatok valamit. Különösen a számítástechnikáról és a hekkerkedésről.

Most már nincs mit tanulnom ezekből a könyvekből, felülkerekedtem és túltettem rajtuk.

Elfordulok, hogy megnézzek valami mást, és megakad a szemem a könyvesbolt előtt egy táblán, amelyről mosolygós arc ragyog rám.

Az akaratom ellenére lelassít a lábam, majd földbe gyökerezik a betonjárdán. Valaki hátulról nekem ütközik, kis termete alig mozdít el, viszont kizökkent a furcsa révületből, amelybe estem.

Megfordulok, átható pillantást vetek a dühös fickóra, aki épp kinyitja a száját, hogy szitkozódjon, de meglátja sebhelyes arcomat, és félig sétálva, félig futva továbbáll. Kinevetném, ha nem lennék olyan zaklatott.

Előttem a szerző képe, aki egyben a könyvdedikálás háziasszonya.

Iszonyatosan elképesztő.

Hosszú, hullámos, fahéjszínű haját kecses válla mögé söpörte. Elefántcsont színű bőrét az orra körül szeplők pettyezik. Világosak és elszórtak, de ártatlannak tűnő arcán nincs belőlük túl sok.

Mágnesként vonz a szeme. Perzselő, enyhén ferde vágású – olyan, amely az akaratán kívül mindig csábító. Majdnem ugyanolyan színű, mint a haja. Szokatlanul világosbarna. Egyetlen pillantás erre a lányra, és bárki térdre borulna előtte.

Az ajka telt és rózsaszín, sugárzó mosolya megmutatja fehér, szabályos fogsorát.

Megnézem a kép alatt a nevét.

Adeline Reilly.

Gyönyörű név, istennőhöz illő.

Nem olyan, mint a magazinok polcairól kacsintgató plasztik szépségek. Bár a maga természetes szépségében könnyedén szerepelhetne bármelyik címlapon photoshop és plasztikai műtét nélkül.

Rengeteg gyönyörű nőt láttam életemben. És sokkal keféltem is.

De ez a nő valamiért elbűvöl. Mintha hurrikán lökne felé, és nem lenne helye ellenállásnak. A lábam a könyvesboltba visz, fekete bakancsom eláztatja a lábtörlőt a bejáratnál.

A levegőt betölti a régi könyvek illata – bár komplikálja az összezsúfolódott embertömeg. Ezt a kis építményt arra tervezték, hogy helyet adjon a helyiség bal oldalán sorakozó tíz hatalmas könyvespolcnak, egy kis pénztárpultnak jobb oldalt és talán maximum harminc embernek. Most hatalmas asztal áll a helyiség közepén, ott ül a szerző, és a befogadóképesség legalább duplája tömörült össze a fülledt üzletben.

Túl meleg van idebent. Túl nagy a tömeg.

Mellettem egy seggfej folyamatosan az orrát piszkálja, és koszos kezével összefogdossa a kezében tartott könyvet.

Szegény lány. Kénytelen aláírni egy könyvet, ami valószínűleg tele van fikával.

Kinyitom a számat, kész vagyok rászólni a szarházira, hogy ne bányásszon kincsek után az orrában, de ekkor mintha kinyílnának a mennyország kapui.

Ebben a pillanatban tökéletes szögben állnak előttem az emberek, és tisztán látom őt. Először csak a szemem sarkából, de ettől a pillantástól is zuhanórepülésbe kezd a szívem.

Oldalra fordul a fejem, mint az ijesztő nőknek az ördögűzős filmekben – de a gonosz mosoly helyett lassanként olyan kifejezés jelenik meg az arcomon, mintha legalábbis bizonyítékot találtam volna rá, hogy a föld lapos, vagy ilyesmi.

Mert az is kibaszott nevetséges.

Az oxigén, a szavak, a logikus gondolatok – mindez a szar elhagy, amint először élőben pillantom meg Adeline Reillyt.

A francba.

Személyesen még tökéletesebb. Felgyorsul a pulzusom, és megroggyan a térdem.

Nem tudom, létezik-e Isten. Nem tudom, hogy valóban feljutott-e ember a Holdra. Azt sem tudom, vannak-e párhuzamos univerzumok. Azt viszont tudom, hogy megtaláltam az életem értelmét. Épp ott ül egy asztalnál, az arcán szégyenlős mosollyal.

Nagy levegőt veszek, és keresek egy helyet hátul a fal mellett. Még nem akarok túl közel menni hozzá.

Nem.

Egy ideig csak nézni akarom.

A háttérben maradok, átkukucskálok a tucatnyi fej fölött, hogy jól lássam. Még jó, hogy ilyen magas vagyok, mert ha alacsony lennék, valószínűleg áttörnék mindenkin.

Egy magas, karcsú nő mikrofont nyújt át új rögeszmém tárgyának, és egy rövid pillanatra ez utóbbi úgy néz ki, mint aki mindjárt elfut. Úgy mered a mikrofonra, mintha a nő egy levágott fejet nyújtana felé.

De ez a pillantás rögtön eltűnik, és álarcot ölt. Megragadja a mikrofont, és reszkető ajkához emeli.

– Mielőtt elkezdjük…

Basszus, micsoda füstös hang. Ilyet tényleg csak pornófilmekben hallani. Beszívom az alsó ajkam, és beleharapok, hogy ne nyögjek fel.

A falnak támaszkodva figyelem, teljesen megigéz ez a kis teremtmény.

A mellkasomban megmagyarázhatatlan sötétség ébredezik. Fekete, gonosz és kegyetlen. Sőt, veszélyes.

Legszívesebben összetörném őt. Darabokra szaggatnám. Aztán saját magamnak újra összeilleszteném a darabokat. Nem érdekel, ha nem illeszkednek – majd én rohadtul megoldom.

Tudom, hogy valami rosszra készülök. Tudom, hogy olyan határt fogok átlépni, ahonnan nincs visszaút, de egyetlen porcikám sem bánja.

Megszállott vagyok.

Függő.

És boldogan átlépek minden egyes határt, ha ez azt jelenti, hogy a lány az enyém lesz. Ha rákényszeríthetem, hogy az enyém legyen.

Az agyamban már megfogalmazódott a gránitkemény döntés. Ebben a pillanatban fürkész tekintete találkozik az enyémmel, és olyan erővel hat rám, hogy majdnem térdre esek. Kissé kitágul a szeme, mintha én is úgy megigéztem volna, mint ő engem.

Az olvasói elvonják a figyelmét, és tudom, hogy most el kell mennem, mielőtt ostobaságot művelnék, mondjuk ötven tanú szeme láttára elrabolnám.

Nem számít. Most már úgysem menekülhet el előlem.

Rátaláltam az én kisegeremre, és nem állok meg, amíg csapdába nem ejtem.

1944. április 10.

Az idegen odakint áll az ablak előtt, és engem néz, miközben írok. Remeg a kezem, és nem tudom megmondani, vajon a félelemtől van-e. Hiába próbálom, nem tudom megmagyarázni ezt az érzést. Megpróbáltam leírni. Megmagyarázni. De nem találom a megfelelő szavakat.

Azt hiszem, talán a borzongás lenne a legmegfelelőbb.

Nem tudom, mi a baj velem. De mondanom sem kell, valami nagyon nem stimmel.

Amikor találkozik a pillantásunk, elakad a lélegzetem. Felforr a vérem. Mintha szigetelés nélküli vezeték érne a bőrömhöz.

Attól félek, függővé tesz ez a zsigeri reakció.

Most közelebb jön. Újra meg újra összenézünk, és ez eltereli a figyelmemet az írásról.

Mostanában egyre gyakrabban előfordul. Mármint a szórakozottság. John is felfigyelt rá. Kérdésekkel ostromol, tudni akarja, hol jár az eszem.

Hogy mondhatnám el neki, hogy előszeretettel gondolok valaki másra? Hogy mondhatnám meg a férjemnek, hogy valaki mást képzelek magam elé, amikor megcsókol? Amikor hozzám ér?

Az idegen most visszavonul, eltűnik a sötétben.

Félek ettől az embertől.

De igen, ugyanakkor nagyon is kíváncsi vagyok rá.

3. FEJEZET

A Manipulátor

Nem így képzeltem el a péntek estémet.

Egy bazi régi ház falában kotorászok, és csak a jó ég tudja, miféle teremtmény esett ott csapdába.

Félek, hogy egy veszett mókus ugrik neki a kinyújtott karomnak, akit megőrjített az éhség, és bármit hajlandó megenni, miután annyi éven át volt befalazva, és csak bogarakat evett.

Vállig eltűnik a karom az istenverte lyukban, amelyet Greyson ökle ütött, szorosan markolom a mobilomat, aminek a lámpájával világítok. Pont elég hely van, hogy beférjen a karom és fura szögben a fejem egy része, így körülnézhetek odabent.

Ez baromság. Tisztára hülye vagyok.

Amint meghallottam, hogy az ajtó becsapódik a távozó Greyson háta mögött, szemügyre vettem az okozott kárt. A lyuk nem túl nagy, inkább a két fal közötti meglehetősen széles hézag ejt gondolkodóba. Legalább kilencven-százhúsz centis rés tátong. És minek alakították volna ki, ha nem jó okkal?

Mintha mágneses erő vonzana felé. Valahányszor ott akarom hagyni, a csontjaim velejéig hatoló rezgés megállít.
Az ujjbegyem bizsereg a vágytól, hogy benyúljon oda. Épp csak körül akarok nézni a feneketlen üregben, hogy megtudjam, mi az, ami hívogat.

És most itt vagyok, fölé hajolok, és benyomakodom a lyukba. Ha már nem dugtak meg ma este, akkor legalább ezzel kárpótolom magam.

A mobilom lámpája fagerendákat, vastag pókhálót, port és rovartetemeket világít meg a fal belsejében. A másik irányba fordulok, és oda is bevilágítok. A vastag pókháló mindent eltakar, így a telefonomat gumibotként használva széttépkedem.

Esküszöm, rém pipa leszek, ha elejtem. Onnan nem tudom visszaszerezni, és akkor vehetek egy újat.

Összerezzenek, a hajszálvékony pókháló a bőrömet súrolja, mintha bogarak mászkálnának rajtam. Újra balra fordulok, és még egyszer bevilágítok.

További pókhálókat söprök félre, és épp készülök feladni és figyelmen kívül hagyni a hívogató szirénhangokat, amelyek ebbe az idétlen helyzetbe sodortak.

Amott.

Valami megcsillan a fényben a folyosón, egy kicsit lejjebb. Alig egy villanás, de ahhoz elég, hogy izgatottan ugorjak egyet, és beverjem a fejem a vastag gipszkartonba, amitől apró forgácsok potyognak a hajamra.

Aúú!

Nem törődök a tompa fájdalommal, kirántom a kezem, leszaladok a hallba, és felbecsülöm a távolságot, ahol a titokzatos tárgyat láttam.

Megragadok egy képkeretet, leakasztom a szögről, és óvatosan leteszem. Több alkalommal megismétlem ugyanezt a műveletet, mígnem ráakadok a dédnagymama képére. Régi biciklin ül, a kosarában egy csokor napraforgó. Szélesen mosolyog, és bár a fotó fekete-fehér, tudom, hogy a száján vörös rúzst visel. A nagyi mesélte, hogy mindig vörösre rúzsozta az ajkát, amikor feltette a kávét.

Leakasztom a képet a falról, és elfulladó lélegzettel meredek a terepzöld páncélszekrényre. Régi, számtárcsás darab. Alig kapok levegőt az izgalomtól, végighúzom az ujjamat a tárcsán.

Kincset találtam. És gondolom, Greysonnak köszönhetem. Bár szeretném azt gondolni, hogy előbb-utóbb magamtól is levettem volna a képeket, hogy az őseim ne meredjenek rám a hihetetlenül megkérdőjelezhető döntéseim miatt.

A széfet bámulom, közben hideg fuvallatot érzek, amitől megfagy a vérem. Hirtelen zuhan a hőmérséklet, megfordulok, és végignézek az üres hallon.

Összekoccan a fogam, mintha még a lélegzetemet is látnám a hidegben. Amilyen gyorsan jött, ugyanolyan gyorsan tovább is áll az érzés. Lassan normális hőmérsékletre melegszik a testem, de a gerincem mentén tovább futkározik a hideg.

Nem tudom elszakítani a tekintetem az üres helyről, hátha történik valami, de telnek-múlnak a másodpercek, és én csak állok ott.

Koncentrálj, Addie!

Óvatosan leteszem a képet, eldöntöm, hogy nem foglalkozom a fura hideggel, és ráguglizok, hogy tudom kinyitni a széfet. Több olyan fórumot is találok, ahol lépésről lépésre leírják a folyamatot, és leszaladok a garázsba, ahol a nagyapám szerszámos ládája porosodik.

Soha nem állt itt autó, még akkor sem, amikor a nagyié volt a ház. Ehelyett több generáció limlomja gyűlt össze, a nagyapám itt tartotta a szerszámait, és mindenféle vicik-vacakot a házból. Megragadom a szükséges szerszámokat, újra felmegyek a lépcsőn, és megpróbálok bejutni a páncélszekrény belsejébe. Az ósdi darab zárszerkezete elég szar, de gondolom, bárki rejtette is ide, nem számított rá, hogy megtalálják. Legalábbis nem az illető életében.

Számos küzdelmes, nyögésekkel és egy sérült ujjal kísért hiábavaló próbálkozás után végre sikerül feltörnöm. Újra a mobilom lámpáját hívom segítségül, és három, bőrbe kötött könyvet találok odabent. Nem pénzt. Nem ékszert. Semmi igazán értékeset – legalábbis nem pénzben kifejezve.

Becsszóra nem számítottam rá, mégis meglep, hogy nem ezeket találtam, hiszen az emberek általában ilyesmire használják a páncélszekrényeket.

Benyúlok, megragadom a naplókat, élvezem az ujjaim alatt a vajpuha bőr érintését. Mosolyogva végigsimítom az első könyv feliratán a kezemet.

Genevieve Matilda Parsons.

A dédnagyanyám – a nagyi anyukája. A nő, akinek a képe mögött a széf rejtőzött, aki közismert volt a rúzsáról és a ragyogó mosolyáról. A nagyi mesélte, hogy Giginek becézték.

Gyors pillantást vetek a másik két könyvre, azokon is az ő neve áll. Az ő naplói? Nem lehet más.

Kábultan ballagok a hálószobámba, becsukom az ajtót, és törökülésben az ágyra telepszem. Mindegyik könyvet bőrzsineg fogja össze. Óvatosan kibontom az első könyvet összetartó madzagot, és belelapozok. Megszűnik számomra a külvilág.

Egy napló. Minden oldalon női kézírásos jegyzet áll.
És minden lap alján ott a dédi védjegye, egy rúzscsók.

Még a születésem előtt meghalt, de gyerekkoromban számtalan történetet hallottam róla. A nagyi azt mondta, tőle örökölte féktelen természetét és az éles nyelvét. Kíváncsi lennék, vajon a nagyi tudott-e ezekről a naplókról. Hogy olvasta-e őket.

Ha Genevieve Parsons tényleg olyan vad volt, ahogy a nagyi mondta, akkor lesz miről olvasnom a naplóiban. Mosolyogva kinyitom a másik két könyvet, és megnézem az első oldalakon szereplő dátumot, hogy biztosan az elején kezdjem az olvasást.

Aztán egész éjszaka olvasok, és minden egyes bejegyzéssel egyre nő a zavarom.

•

Nyugtalan álmomból a lentről felhallatszó puffanás riaszt fel. Mintha mély, tartós homályból tépnének ki, amely visszahúzódik az agyam mélyére.

Pislogva kinyitom a szemem, a csukott ajtót nézem, a halvány körvonalakat figyelem, míg az agyam felfogja, mit hallott. Vadul kalapál a szívem, és a tarkómon égnek merednek a szőrszálak.

A gyomromban kényelmetlen érzés hömpölyög, és eltelik pár másodperc, mire rájövök, hogy a bejárati ajtó csapódását hallottam.

Lassan felülök, és kibújok a takaró alól. Száguld az adrenalin az ereimben, teljesen éber vagyok.

Van valaki a házban.

Bármi okozhatta volna a zajt. Megsüllyedhetett volna az alap. Vagy a francba, akár a kísértetek is rajcsúrozhatnak. De ahogy az ember a zsigereiben érzi, hogy valami baj fog történni – nekem azt súgja az ösztönöm, hogy valaki van a kibaszott házamban.

Vajon ugyanaz, aki este az ajtót döngette? Biztosan ő, ugye? Nem lehet véletlen, hogy egy ismeretlen szándékosan másfél kilométert gyalogol a majorban, hogy aztán az ajtómat döngesse, és aztán eltűnik. Most pedig visszajött.

Már ha elment egyáltalán.

Remegve felkelek az ágyból, megcsap a hideg, libabőrös leszek. Megborzongok, felveszem a mobilomat az éjjeliszekrényről, és az ajtóhoz settenkedek. Lassan kinyitom, és összerezzenek a hangos nyikorgásra.

Szükségem van a Bádogemberre, hogy megolajozza a zsanérokat, és szükségem lenne az Oroszlán bátorságára is. Reszketek, mint a nyárfalevél, de nem veszek tudomást a rettegésemről, nem hagyom, hogy valaki szabadon bóklásszon a házamban.

Felgyújtom a villanyt, a néhány működőképes lámpa pislákol, és épp annyira világítják meg a folyosót, hogy az agyam rossz tréfát űzzön velem, és árnyakat varázsoljon a fények segítségével. Lassan osonok a lépcsőhöz, mintha követne a falon sorakozó portrék tekintete, miközben elhaladok mellettük.

És ez még mind nem elég a buta illúziókból. Mintha azt sugdosnák: ostoba kislány, mindjárt meg fognak ölni.

Nézz a hátad mögé!

Ott van, közvetlenül mögötted.

Elakadó lélegzettel körülnézek, pedig tudom, hogy valójában senki sincs mögöttem. Kicsit túl élénk a kibaszott, hülye fantáziám.

Ez a tulajdonságom csodákat tesz a karrieremmel, de ebben a pillanatban rohadtul nem tudom értékelni.

Gyorsan lesettenkedek a lépcsőn. Odalent azonnal felgyújtom a villanyokat, és hunyorgok a retinámat égető világosságtól.

Jobb, mint a másik lehetőség.

Ott helyben szörnyethalnék, ha egyetlen fénysugár kíséretében keresgélnék, és így találnék rá arra, aki a házamban ólálkodik. Az egyik pillanatban sehol senki, a másikban meg helló, ott a gyilkosom. Hát köszi, kibaszottul nem kérek belőle.

Amikor senkit sem találok a nappaliban vagy a konyhában, megfordulok, és elfordítom a bejárati ajtó gombját. Még mindig zárva van, tehát bárki járt is itt, sikerült visszazárnia az ajtót.

Vagy el sem ment.

Hirtelen beszívom a levegőt, átrohanok a nappalin, be a konyhába, és egyenesen a késekhez loholok.

Közben a szemem sarkából megpillantok valamit a pulton, és meghűl bennem a vér. Elkáromkodom magam, egy szál rózsa pihen a pulton.

Úgy meredek a virágra, mintha élő tarantula lenne, amely egyenesen visszabámul rám, és arra bátorít, hogy menjek közelebb. Ha megteszem, egészen biztos, hogy élve felfal.

Reszketve kifújom a levegőt, felveszem a virágot, és körbeforgatom. A töviseket leszedték a száráról, és az a különös benyomásom támad, hogy valaki szándékosan meg akarta óvni az ujjaimat a szúrásuktól.

De ez ostobaság. Ha valaki éjszaka beoson a házamba, és virágot hagy ott, akkor éppenséggel ellentétes szándék vezérli. Meg akar ijeszteni.

Ökölbe szorítom a kezem, a tenyeremben összezúzom a virágot, aztán a szemetesbe hajítom, majd folytatom, amit elkezdtem. Feltépem a fiókot, az ezüst evőeszközök hangosan csörömpölnek a csöndben, kiválasztom a legnagyobb kést, és bevágom a fiókot. Túlságosan felhúztam magam, semhogy csöndes és sunyi legyek.

Bárki bujkál is idebent, egy mérföldről hallja, hogy jövök, de nem érdekel. Nem akarok bujkálni.

Tajtékzom a dühtől.

Egyáltalán nincs ínyemre, hogy valaki azt hiszi, csak úgy betörhet a házamba, míg én odafönt alszom. Különösen nem szeretem a saját otthonomban sebezhetőnek érezni magam.

És ezek után még van képe itt hagyni egy szál virágot, mint egy kibaszott hangyásnak? Lehet, hogy ártalmatlanná tette a rózsát, amikor lemetszette a töviseit, de ha lenyomom a torkán, akkor rohadt halálos.

Módszeresen átvizsgálom a földszintet és az emeletet, de sehol senki. Amikor az emeleti folyosó végére érek, rámeredek a tetőtérre vezető ajtóra, és hirtelen megtorpanok.

Földbe gyökerezik a lábam. Valahányszor el akarok indulni, hiába átkozom magam, amiért nem kutatok át minden egyes helyiséget a birtokon, nem tudom rávenni magam, hogy megmozduljak. A megérzéseim azt üvöltik, hogy tartsam távol magam attól az ajtótól.

Ha bemegyek, valami rémítőt találok ott.

A nagyi gyakran vonult vissza a tetőtérbe, kötögetéssel töltötte ott a napját, és közben egy dallamot dúdolt, közben nyáron különböző irányból több ventilátor is hűsítette. Esküszöm, néha még most is hallom a tetőtérből ezeket a dallamokat, de nem tudom rászánni magam, hogy felmenjek oda, és megnézzem.

Ezt a mutatványt szemmel láthatólag ma este sem hajtom végre. Nincs bátorságom hozzá. Az adrenalinlöket elmúlt, csontig hatoló kimerültség veszi át a helyét.

Sóhajtva visszavonszolom magam a konyhába egy pohár vízért. Három kortyra felhajtom, aztán újra megtöltöm, és kiürítem a poharat.

Lerogyok a pult előtti bárszékre, és végre leteszem a kést. A homlokomat vékony réteg izzadság borítja, és amikor előrehajolok, a pult hideg márványán nyugtatom a fejem, a hűvös átjárja a testemet.

A betörő elment, de ma éjjel nemcsak a házamba hatolt be.

Beférkőzött a gondolataimba – pontosan úgy, ahogy akarta.

•

Tegnap éjjel valaki betört a házba – mesélem a mobilt a fülem és a vállam közé szorítva. Megcsörren a kanál a kerámiabögrén, amikor megkeverem a kávét. Ez már a második csésze, de még mindig elnehezül a szemhéjam, és majd leragad a szemem.

A tegnap éjszakai hideglelés után nem tudtam újra elaludni, végigjártam az egész házat, és meggyőződtem róla, hogy minden ablak csukva van.

De ez csak még jobban felkavart. Minden egyes ajtó és ablak zárva volt mielőtt és miután a behatoló elment. Akkor hogy a fenébe jutott be, és hogyan ment ki?

– Várj, mit mondtál? Valaki betört hozzád? – visít fel Daya.

– Aha – mondom. – Egy szál vörös rózsát hagyott a pulton.

Csönd. Soha nem gondoltam volna, hogy megérem a napot, amikor Daya Pierson nem jut szóhoz.

– És ez nem minden. Csak ez az egészben a legrosszabb.

– Mi történt még? – kérdezi sipító hangon.

– Nos, Greyson egy seggfej. Épp egy rejtélyes lyukat akart megtalálni a nyelvével a nyakamon, amikor valaki döngetni kezdte a bejárati ajtót. És úgy értem, tényleg hangosan verte. Kimentünk megnézni, de nem volt ott senki. Gondolom,
a vadiúj barátom volt.

– Komolyan beszélsz, vaze?

Tovább mesélek. Hogy mekkora köcsög ez a Greyson – csak egy kicsit gabalyodok bele a panaszkodásba. Folytatom azzal, hogy ököllel lyukat ütött a falba, és beszámolok a drámai megfutamodásáról. Nem teszek említést a széfről, és a naplókról, vagy arról, amit bennük olvastam. Még nem sikerült feldolgoznom, mennyire ironikus, hogy ugyanaznap éjjel, amikor a dédi mocskos szerelmi történetét olvastam, betört valaki a házamba.

– Még ma átmegyek hozzád – jelenti ki Daya, amikor befejezem.

– Rendbe kell raknom a házat, hogy felkészítsem a tatarozásra – hárítom el, és már a gondolattól is kimerülök.

– Akkor segítek. Majd iszogatunk közben, hogy ne unatkozzunk.

Halvány mosolyra húzom a számat. Dayával mindig nagyon közel álltunk egymáshoz.

A középiskola óta ő a legjobb barátnőm. Az érettségi után is tartottuk a kapcsolatot, pedig más egyetemre mentünk. Az életünk olyan fordulatot vett, hogy az elmúlt pár évben csak a munkaszüneti napokon és az évenkénti kísértetvásáron futottunk össze.

Én egy év után otthagytam az egyetemet, és az írói karrieremre koncentráltam, Daya viszont diplomát szerzett informatikából. Valahogy beférkőzött egy hekkercsoportba, és valamiféle igazságosztó vált belőle, aki nyilvánosságra hozza a kormányzatok titkait.

Ő a legnagyobb összeesküvéselmélet-gyártó, akit ismerek, de még én is kénytelen vagyok beismerni, hogy aggasztóan sok szarra bukkan, és túl sok bizonyíték van rá, semhogy csak elméletnek lehessen tekinteni.

Mindentől függetlenül mindkettőnk munkája elegendő szabadságot biztosít a mindennapi életünk során. Szerencsésebbek vagyunk, mint a legtöbben.

– Ezt igazán méltányolom. Akkor nemsokára találkozunk – mondom, majd bontom a vonalat.

Felsóhajtok, és újra beletemetkezem a pulton fekvő naplókba. Még az elsőt sem olvastam végig, és alig várom a folytatást. Minden oldal után egyre jobban elítélem Gigit.

És majdnem ugyanannyira vágyom rá, hogy a helyében legyek.

1944. április 12.

Megint itt van. Merem mondani, hogy csalódott lennék, ha nem így lenne. John dolgozni ment, Serafina az iskolában van. Amint kiürült a ház, az ablakhoz mentem, és vártam. Be kell vallanom, nem vagyok rá büszke.

Ezúttal bejött a házba. Mozdulni sem mertem. Rettegtem, hogy mit fog csinálni, ugyanakkor számítottam is a következő lépésére.

Elállt a lélegzetem, amikor nem takarta árnyék a vonásait, és felfedte előttem az arcát.

Olyan gyönyörű. Átható kék szeme van. Erős álla. És hatalmas termetű. Nagyon nagy darab.

Odajött hozzám, de meg sem szólalt. Megsimogatta az arcomat. Nagyon gyengéden. Megkerült engem, közben az ujját végighúzta a bőrömön.

Megborzongatott az érintése, és mosolygott. A mosolyától kihagyott a szívverésem.

Aztán elment. Egyetlen szó nélkül elsétált.

Legszívesebben könyörögtem volna, hogy jöjjön vissza.,
de ellenálltam a kísértésnek.

Vissza fog jönni.

4. FEJEZET

A Manipulátor

– A nagyid egy csodabogár volt – jelenti ki Daya, és felemel egy régi, poros női fehérneműt. Feldúltan hátrahőkölök a látványtól. Az idióta barátnőm az oldalánál fogva mutatja fel a csipkés darabot, és provokatívan csapkod a nyelvével. Vagy legalábbis kihívónak szánja a mozdulatot.

Szörnyen zavarban vagyok.

– Kérlek, hagyd abba!

Orgazmust imitálva, hátravetett fejjel, drámaian forgatja a szemét, de inkább úgy néz ki, mint akit megszállt a gonosz.

– Nagyon helytelenül viselkedsz. Mi van, ha a nagyi lát téged?

Ez hat. Ledobja a bugyit, és lehervad az arcáróla kajánság.

– Gondolod, hogy kísért? – kérdezi, és tágra nyílt szemmel néz körül, mintha a nagyi szelleme épp bújócskát játszana vele. Forgatom a szememet. Valószínűleg a nagyi is ezt tenné, ha tudná.

– Szerette ezt a házat. Nem lepne meg, ha itt maradt volna – vonom meg a vállam hanyagul. – Láttam jelenéseket, és egy vagon megmagyarázhatatlan szarság történik.

– Te aztán tudod, hogy józanítsd ki az embert, tisztában vagy vele? – panaszkodik, és egy hangyányit agresszív mozdulattal hajítja a bugyit a szemétbe. Elmosolyodok, kedvemre van a megállapítása. A fő, hogy nem hadonászik tovább az orrom előtt a nagyanyám pecsétes fehérneműjével.

– Megyek, keverek egy italt – engesztelem ki, felszedem a tömött szemeteszsákot, és átvetem a vállamon. A tüdőmből szégyenszemre egy szuszra kiszökik a levegő, és azonnal elönt a verejték.

Tényleg le kell állnom az ivással, és többet kell edzenem.

Ez lesz az újévi fogadalmam. Hajlamos vagyok rá, hogy egyheti próbálkozás után feladjam, és ígéretet tegyek, hogy jövőre újból megpróbálom. Mindig ez van.

– Csináld jó erősre! Azok után, hogy most úgy érzem, démonok figyelnek, szükségem van rá. – Újra a szememet forgatom.

– Csak rendezz egy kis sztriptízt. Az majd elijeszti őket.

A fülem mellett elzúgó léghuzattól felemelkednek a hajszálaim, egy tekercs ragasztószalag ütközik előttem a falnak. Kotkodácsoló vihogással kimenekülök a szobából, de még odakint is hallom Daya káromkodását.

Átkozottul jól tudja, milyen gyönyörű, épp ezért ugratom időnként az ellenkezőjével. Valakinek nem árt néha alázatra tanítani ezt a szexi tyúkot. Különben még túlságosan elbízza magát.

Leteszem a bejárati ajtó elé a szemeteszacskót, és visszamegyek a konyhába. Kiveszem a hűtőből az ananászlét, és a konyhasziget felé fordulok, hogy elkészítsem az italokat.

Hirtelen elakad a lélegzetem. Összeszorul a szívem, megfagy az ereimben a vér. A pulton üres whiskyspohár áll, mellette egy szál vörös rózsa. A nagypapa whiskyjéből alig maradt egy kicsi.

Korábban nem volt ott a pohár. Az elmúlt pár órában egyikünk sem hagyta el az emeletet, mind a ketten a régi dolgokat selejteztük.

Megkerülöm a párost, mintha szunnyadó óriáskígyó lenne, és bármikor elkaphatna, hogy megmarjon.

A fülemben dübörög a szívem, puhatolózva kinyújtom a kezem, és megragadom a poharat, mintha varázsgömb lenne, amely elárulja, ki ivott a pohárból.

Világos, hogy senki sincs a konyhában rajtam kívül. Onnan, ahol állok, látom a bejárati ajtót. Mégis átfésülöm a tekintetemmel az egész konyhát és nappalit, az illetőt keresem, aki beslisszolt az otthonomba, fogott egy poharat és egy üveg whiskyt, és kiszolgálta magát. Miközben én és a legjobb barátnőm odafönt voltunk, és fogalmunk sem volt az idelent ólálkodó veszélyről.

Nem hallottam senkit bejönni. Egyetlen hangot sem hallottam.

Dühösen a bejárati ajtóhoz viharzok, és elfordítom a gombot. Zárva van. Ahogy mindig. Úgy tűnik fölöslegesen, mivel a bezárt nyílászárók nem tartják kint ezt a szatírt.

– Hol a piám, csajszi? Suttogást és baromságokat hallok – kiált le Daya az emeletről.

– Jövök! – kiáltok vissza elcsukló hangon.

Visszasétálok a konyhába, még mindig a másik világegyetembe vezető féreglyukat keresem, ahonnan a dilis fazon bármelyik pillanatban előugorhat.

A konyha jobb oldalán van egy bejárat, amely a lépcsőház túloldalához vezető folyosóra nyílik. A bejárat mélyén sötétség tátong. Ott nyugodtan megbújhat, és leselkedhet valaki. Vagy elrejtőzhetett valamelyik hálószobában is arra várva, hogy továbbálljak.

Újabb adrenalinlöket áraszt el. Lehetnék akár az egyik buta liba, akit az ember a mészárolós filmekben lát, aki ilyenkor felfedező útra indul, és az ember legszívesebben rákiáltana, hogy ne legyen ennyire ostoba.

Tényleg így akarok szembekerülni a lehetséges halálommal? Mint egy hülye tyúk, aki nem menekül ki a házból, és nem kér segítséget? Vagy hagyom magam megfélemlíteni valami seggfej által, aki azt hiszi, akkor jön be a házamba, amikor csak akar? Megissza a nagyapám whiskyjét. És bizonyítékot hagy maga után, mintha a legkevésbé sem érdekelné, ha elkapják.

Ezen elgondolkodom – el akarna rejtőzni egyáltalán? Szemmel láthatólag észrevétlenül képes bejutni a házba. Miért rejtőzne el a hálószobában vagy egy sötét folyosón? Bármikor könnyedén utánam tud settenkedni. Úgy jön és megy, ahogy a kedve tartja.

Ez a tudat egyszerre ébreszt bennem zsigeri dühöt és tehetetlenséget. Mi értelme lenne lecserélni a zárakat, amikor nem jelentenek akadályt a számára?

Nagy levegőt veszek, és úgy döntök, hogy eljátszom az ostoba liba szerepét. Megragadom a kést, és csöndben, lábujjhegyen átkutatom a házat. Nem akarom megrémíteni Dayát, ha nem muszáj.

Nem találok senkit, így visszatérek a konyhába, fogom a rózsát, letépkedem a szirmait, és bedobom az üres pohárba.

A lelkem mélyén szinte remélem, hogy visszajön, és látja a kis mesterművemet.

•

– Nem fogok hazudni, féltelek – ismeri be Daya az ajtó előtt tétovázva. Az egész napot együtt töltöttük a ház lomtalanításával. Béreltem egy konténert, és megraktuk a nyavalyást, míg végül már alig tudtuk felemelni a karunkat.

Tíz órával és számos kör jószolgálati koktéllal később befejezzük a birtok kitakarítását. A nagyszüleim nem voltak gyűjtögetők, de akkor is könnyű csecsebecséket és olyan dolgokat felhalmozni, amelyekről azt hiszed, még valamikor jól jönnek, de amiket aztán soha nem használsz.

A nagyi halála után anyu végignézte az egész házat, és eladta vagy eladományozta a legtöbb ilyet. Különben hetekig, ha nem hónapokig tartana a selejtezés.

– Nem kell, minden rendben lesz – mondom.

Eltelt a nap nagy része, de néhány további koktél megoldotta a nyelvemet, és beszámoltam Dayának a whiskyspohárról. Hiba lett volna eltitkolnom, hogy valaki behatolt a házba, miközben ő is ott volt. Nem lett volna tisztességes, ha nem adom meg neki a lehetőséget, hogy elmenjen.

Természetesen kiborult, és utána egész nap győzködött, hogy maradjak nála. De én nem mozdulok. Belefáradtam, hogy különböző emberek próbálnak kiűzni ebből a házból. Először a szüleim, nevezetesen az anyám, és most egy beteg fasz, aki a frászt hozza rám.

Megszeppentem, de dilinyós vagyok.

Tehát maradok.

Őszintén meglepett, hogy Daya végig kibírta a házban. Nyugtalanul ide-oda járt a tekintete, és talán százszor is megkérdezte, hogy „mi volt ez a zaj?”

De azóta nem történt újabb incidens.

Most tétován áll az ajtóban, nem szívesen hagy egyedül.

– Hadd maradjak itt veled – ajánlja már vagy ezredszer.

– Nem. Nem sodorlak veszélybe.

Csettint az ujjával, zöld szemében harag villan.

– Látod, pont erről beszélek. Ez a kibaszott probléma. Ha azt hiszed, itt veszélyben vagyok, akkor veled mi a helyzet?
– válaszra nyitom a számat, de közbevág. – Veszélyben! Akkor te is veszélyben vagy, Addie! Miért maradnál itt?

Nagyot sóhajtok, végighúzom a kezemet az arcomon, egyre frusztráltabb vagyok. Nem Daya tehet róla. Fordított helyzetben én is pokolian kiborulnék, és megkérdőjelezném a józan eszét.

De nem vagyok hajlandó megfutamodni. Nem tudom megmagyarázni, de ez olyan lenne, mintha hagynám, hogy legyőzzön. Még csak egy hete tértem vissza a Parsons-birtokra, és máris kilöknek innen.

Fogalmam sincs, miért kell kitartanom. Próbára tennem ezt a titokzatos személyt. Dacolnom vele, és megmutatni neki, hogy nem félek tőle.

Persze ez egy kibaszott nagy, kövér hazugság. Nagyon is rettegek. És mint már korábban megállapítottam – tök hülye vagyok. De pillanatnyilag nem érdekel.

Majd akkor kérdezzenek meg, amikor ott áll az ágyam fölött, és engem néz alvás közben. Akkor biztosan másképp érzek majd.

– Nem lesz semmi baj, Daya, ígérem. Egy henteskést tartok a párnám alatt. Ha kell, elbarikádozom magam a hálószobában. Ki tudja egyáltalán visszajön-e még?

Gyenge lábakon áll az érvelésem, de nem is nagyon erőltetem meg magam. Rohadtul nem vagyok hajlandó elmenni.

Miért van az, hogy nyilvános helyeken és társasági eseményeken legszívesebben tűzre vetném magam, de amikor valaki behatol a házamba, elég bátorságot érzek a maradáshoz?

Ennek még az én fejemben sincs semmi értelme.

– Nem érzem jól magam, amiért itt hagylak egyedül. Ha meghalsz, az egész életem tönkremegy. Reménytelenül azon gyötrődök majd, hogy „mi lett volna, ha?”. – A színházi előadásokból tanult teljes kelléktár bevetésével felcsapja a szemét a mennyezetre, és elgondolkodva az állára teszi az ujját. – Vajon még élne, ha a hajánál fogva elráncigálom otthonról a csajt? – morfondírozik fura hangon a lehetséges jövőn gúnyolódva.

A homlokomat ráncolom. Jobb szeretném, ha nem ráncigálna el a hajamnál fogva. Hosszú időt venne igénybe, mire újra kinő.

– Ha visszajön, azonnal felhívom a rendőrséget.

Elkeseredetten leengedi a karját, és a szemét forgatja, egyszerre mesterkélt és pimasz. Haragszik rám.

Érthető.

– Ha meghalsz, nagyon pipa leszek rád, Addie.

Halványan rámosolygok.

– Nem halok meg.

Remélem.

Morgolódva megragadja a kezemet, magához ránt, és szorosan megölel. Aztán elenged, és roppantul megkönnyebbülök, de azért érzek egy kis bűntudatot.

– Hívj fel, ha visszajön.

– Rendben – füllentek. Azzal szó nélkül elmegy, és bevágja maga mögött az ajtót.

Nagyot sóhajtok, kiragadok egy kést a fiókból, és kimerülten a fürdőszobába vonulok. Szükségem van egy jó hosszú, forró zuhanyra, és ha ez a görény megzavar, boldogan ledöföm.

1944. május 16.

John az utóbbi időben faggatózik. Folyton tudni akarja, mit csinálok, amikor egyedül vagyok itthon. Azt mondom neki, hogy rendben tartom a házat, és horgolok. Sera tizennégy éves, és már egyedül tanul. Csak arra kell ügyelnem, hogy meleg étel várja, amikor hazaér. Ezek az én normális hétköznapi háziasszonyi teendőim.

A férjem gyanakszik.

Észrevette, hogy megváltozott a viselkedésem.

Tagadhatatlan, hogy az utóbbi időben más vagyok. Amióta ez a fura alak felbukkant az életemben. Az ablakon át.

Eddig nem szólt hozzám. Mindegy, hányszor könyörögtem neki. Megkérdeztem, hogy hívják. Honnan jött? Honnan ismer? Mit akar tőlem?

Mindhiába.

Annyira szeretném hallani a hangját, hogy már arra vetemedtem, hogy ajánlatot tegyek neki. Helytelen dolgokat.

Egy csókot. Egy érintést. Ilyenkor rám mosolyog, de nem enged.

Az ujjai gyengéden végigsimítják az arcomat, aztán elmegy, én pedig alig várom a következő alkalmat.

5. FEJEZET

A Manipulátor

A szél nagyot taszít rajtam, mintha ugrásra ösztönözne. Hogy rászánjam magam, és ugorjak le a halálba.

Nem fogod megbánni.

Ez a kis tolakodó gondolat ott motoszkál bennem. Valahogy úgy érzem, az éles sziklákon összezúzódni enyhén szólva is sajnálatos. Mi van, ha csodával határos módon túlélem a zuhanást, és ott fekszem összetörve, vérbe fagyva, míg végül feladja a testem?

Vagy mi van, ha a testem nem adja fel, és vegetáló növény módjára kell leélnem az életemet?

Szánalmas.

Torokköszörülés zökkent ki a mélázásból.

– Hölgyem?

A hang irányába fordítom a fejem, egy magas, idősebb férfi áll ott, és a nyájassága szinte felvidít. Ősz, ritkuló haja az izzadságtól a homlokára tapad, a ruhája pecsétes és foltos.

A tekintete ide-oda jár köztem és a sziklaszirt széle között ahol állok, ideges energiát áraszt. Azt hiszi le akarok ugrani. Továbbra is rá nézek, rájövök, hogy semmi okot nem adtam rá, hogy kételkedjen ebben.

Mégsem mozdulok.

– Mára végeztünk – tájékoztat. A csapatával együtt egész nap a tornác ráncfelvarrásán dolgozott, amire már égető szükség volt. Gondoskodnak róla, hogy ne szakadjon be alattam a korhadt fa, aminek akár vérmérgezés is lehetne a vége.

Tetőtől talpig végigmér, összevont szemöldöke mély aggodalomról tanúskodik. Erős fuvallat örvénylik körülöttünk, belekap a hajamba. Kisöpröm az arcomból a hajfürtöket, és látom, hogy még mindig figyel.

Amikor kicsi voltam, a nagyi nem engedett a szirt közelébe. Alig tizenöt méterre van a kúriától. Lélegzetelállító a kilátás, különösen naplementekor. De éjszaka zseblámpa nélkül nem lehet látni a szirt peremét.

A nap épp leereszkedik a horizonton, és sötét árnyékot vet erre a magányos földdarabra. Alig egy méterre állok
a veszélytől, amely sziklás peremével határt jelent élet és halál között. Hamarosan elnyeli a sötétség.

És ha nem vigyázok – engem is.

– Jól van, kisasszony? – kérdi a szaki, és tesz felém egy lépést. Ösztönösen hátralépek – a szikla széle felé. A férfi szeme akkorára nyílik, mint egy csészealj, azonnal megtorpan, és felteszi a kezét, mintha próbálná megakadályozni, hogy megtegyem a vonzás felé vezető utat. Csak segíteni próbál, nem akart megijeszteni. Erre én cserébe a frászt hozom rá.

Szerintem végig ezt tettem.

Hátranézek, a torkomban dobog a szívem, látom, milyen közel jártam hozzá, hogy lelépjek. Ebben a pillanatban igazán rettegek. És ekkor óramű pontossággal megjelenik a gyomrom mélyéről, és lejjebb ereszkedik az ismerős, mámorító érzés, mint ahogyan a víz leörvénylik a lefolyóban.

Egyértelmű, hogy valami baj van velem.

Félénken eltávolodok pár lépést a sziklaperemtől, és bocsánatkérő pillantást vetek rá.

Pattanásig feszülnek az idegeim.

Bárhová megyek, mindenhol vörös rózsák bukkannak fel. Három hete találtam meg a whiskyspoharat és a rózsát a konyhapulton.

Daya távozása után hosszan zuhanyoztam forró vízzel, és közben eldöntöttem, hogy naplót írok. Hagyni akarok valamilyen bizonyítékot magam után. Így ha esetleg meghalok vagy eltűnök, tudni fogják az okát.

Mire a zuhanyozással végeztem, eltűnt az üres csésze a letépett szirmokkal, és ettől a fürdő összes melege elhagyta a testemet.

Még aznap este felhívtam a rendőrséget. Egy feljegyzéssel vigasztaltak meg, de azt mondták, semmit sem bizonyít, hogy találtam egy rózsát egy fura helyen a házamban, és nem tudnak ezzel mit kezdeni.

Azóta eszkalálódtak az incidensek. Nem tudom biztosan, mikor jött el a pillanat, amikor rádöbbentem, hogy ez egy zaklató, de ez világossá tette az elmúlt három hét eseményeit.

Autóba ültem, és a kedvenc kávézómba mentem írni, de a kocsim ülésén a zárt ajtó mögött egy szál rózsa várt rám.

Nem tartozott hozzá üzenet. Soha nem kommunikál, csak a rózsákról hiányzik mindig a tövis.

A paranoiám tovább fokozódott, amikor két héttel ezelőtt megkezdődtek a házam felújítási munkálatai. Számos férfi járkált szabadon ki-be, miközben megjavították és kicserélték a ház közműveit. Villanyszerelők, vízvezeték-szerelők, építőmunkások, tájkertészek.

Kicseréltettem minden egyes ablakot a Parsons-birtokon, vadonatúj zárakat szereltettem fel minden egyes ajtóra, de ahogy sejtettem, nem változott semmi.

Mindig megtalálja a házba vezető utat.

Bárki lehet azok közül, akik beléptek az otthonomba. Bevallom, néhány szegény munkást kikérdeztem, csak hogy lássam, nem viselkednek-e gyanúsan, de úgy néztek rám, mintha legalábbis kokaint akartam volna tőlük vásárolni.

– Hölgyem – buzdít újra a férfi.

Megrázom a fejem, szomorú kísérlet, hogy újra a beszélgetésre figyeljek.

– Sajnálom, csak egy kicsit elgondolkodtam – mondom gyorsan, és békülékenyen legyintek.

Seggfejnek érzem magam a viselkedésem miatt.

Ha leestem volna, szegény fickó valószínűleg magát hibáztatta volna. Beomolhatott volna a föld a talpam alatt, vagy léphettem volna túl nagyot, és lezuhanhattam volna, csak mert ő aggódott értem.

Egész életében bűntudat gyötörte volna, és ki tudja, hogy alakult volna emiatt a sorsa.

– Oké – mondja még mindig egy leheletnyi bizalmatlansággal. A válla mögé bök a hüvelykujjával. – Holnap jövünk, és felszereljük a korlátot.

Bólintok, és a kezemet tördelem.

– Köszönöm – mondom könnyedén.

Amint elmegy, elsírom magam, amiért majdnem tönkretettem az életét, és bár rendkívül rendesnek tűnik, biztos vagyok benne, semmit sem akar jobban, mint elmenni innen. De a kedvessége miatt nem tágít. Vagy mert ragaszkodik hozzá, hogy biztosan bűntudatmentesen távozhasson.

– Idehívjak önnek valakit?

Mosolyogva megrázom a fejem.

– Tudom, hogy rosszul néz ki, de bizisten nem akartam leugrani.

Kicsit ellazul a válla, és a megkönnyebbüléstől ellágyulnak a vonásai.

– Akkor jó – bólogat. Meg akar fordulni, de aztán megáll. – Ó, egy csokor rózsa várja.

Pár pillanatra megáll a szívverésem, aztán magas sebességre kapcsol, és a torkomban dobog.

– T-tessék? Kitől?

Megvonja a vállát.

– Azt nem tudom. Ott volt, amikor visszajöttünk az ebédszünetről. El is feledkeztem róla. Megyek, fogom a…

– Rendben van – vágok közbe gyorsan. Becsukja a száját, közben összekoccan a foga, és újra fura kifejezés suhan át az arcán. Ez a pasas biztos dilinyósnak tart.

Újra bólint, vet rám még egy utolsó aggodalmas pillantást, aztán megfordul, és visszamegy a kúria elé.

Kifújom a levegőt, megvárom, amíg eltűnik a szemem elől, aztán én is visszamegyek.

Fura lett volna vele tartani – két ember, akik ugyanabba az irányba tartanak, de nincs mondanivalójuk egymásnak.

Kilel tőle a hideg.

Amikor a ház elé érek, megállok, és megcsodálom a gyönyörű új, fekete verandát. Felfrissült a megjelenése – ugyan minden fekete, de az oldala vadonatúj és frissen festett. Megtartottam a futószőlőt, a vízköpőket pedig letisztították, és bár a kő töredezett és mállott, ez csak hozzátesz a kísértetjárta ház jellegéhez. Úgy tűnik, az ízlésem nekem sem szivárványosabb és napsugarasabb, mint az őseimé volt.

Aztán az ajtóban árválkodó vörös virágcsokorra téved a pillantásom. Mintha csak az egyik építőmunkás tette volna oda, aki nem akart az engedélyem nélkül belépni a házba.

A tekintetem végigpásztázza a birtokot. Már majdnem lement a nap, és az erdő vonalában nem látok túl másfél méternél. Ha valaki annál beljebb tartózkodik, az láthat engem, én viszont nem láthatnám őt.

Sürgősen felnyalábolom a rózsát, berohanok, becsapom és kulcsra zárom az ajtót. A csokor közepén takarosan megbújik egy fekete kártya. Ahogy nézem, valamilyen aranybetűs szöveg áll rajta.

Tágra nyílt szemmel, gyanakvó tekintettel méregetem. Most először kommunikál velem igazán a zaklató. Egy részem már izgatottan várta, hátha megtudom, mit akar tőlem.

És most, hogy itt van, legszívesebben darabokra tépném, és áldott tagadásban élnék tovább.

A fenébe is, valószínűleg megölne a kíváncsiság, és megbánnám, ha nem olvasnám el.

Reszkető kézzel kirántom a kártyát, szétnyitom, és elolvasom:

Hamarosan találkozunk, kisegér.

Oké, enélkül azért meglettem volna.

Mármint, kisegér? A pasas nyilvánvalóan lesből vadászik rám, és valószínűleg egy kibaszott ütődött. Biztosan az.

Felháborodva kiveszem a mobilt a hátsó zsebemből, és hívom a rendőrséget. Semmi kedvem ma este velük foglalkozni, de ezt jelentenem kell.

Nem vagyok annyira naiv, hogy azt képzeljem, majd ők megvédenek a rám tapadt árnyéktól, de átkozott legyek, ha a halálom esetén megoldatlan rejtély maradok.

•

Halk, ám határozott kopogás remegteti meg az ajtómat. Valahányszor zajt hallok a házban, a szívem már-már ösztönösen kihagy néhány ütemet.

Ez nyilván nem egészséges. Lehet, hogy ennem kéne egy kis Cheeriost. Állítólag jót tesz az idegeknek, vagy nem?

Az ajtó melletti ablakhoz sétálok, és kikukkantok a függöny mögül.

Felnyögök. Szeretnék megkönnyebbülést érezni, amiért nem egy hátborzongató krapek van az ajtóm előtt puskával a kezében, aki arról hadovál, hogy ha nem leszek az övé, akkor inkább senkié se legyek. De tényleg.

Így csak egy kicsit szomorkásan veszem tudomásul, hogy nem az állhatatos árnyékom akar véget vetni az életemnek.

Hatalmas sóhajjal kinyitom az ajtót, és üdvözlöm Sarina Reillyt – az anyámat. Őszülő haját szoros kontyba fogta, az ajkán rózsaszínű rúzs, a szeme jegeskék.

Ő annyira csinos és pedáns, én pedig annyira… nem.
Ő méltóságteljes és kecses, nekem megvan az a szörnyű szokásom, hogy leroskadjak, és széttárt lábakkal üljek.

– Minek köszönhetem ezt a megtiszteltetést, anyu? – érdeklődöm savanyúan. Elfintorodik, nincs elragadtatva a viselkedésemtől.

– Hideg van idekint. Nem hívnál be esetleg? – csattan fel és türelmetlenül int, hogy mozogjak.

Tétován félreállok, ő elszáguld mellettem, Chanel parfümje a nyomában úszik. Émelyítő.

Az én drága anyám körülnéz a lakásban, hervadt arcán nyilvánvaló az undor.

Ebben a gótikus házban nőtt fel, és a lakásban uralkodó sötétség valószínűleg az ő jellemére is hatással volt.

– Még ráncos leszel, ha továbbra is így bámulod a házat – mondom pléhpofával, becsukom az ajtót, és közvetlenül mellette elmegyek.

Nagyot fújtat, cipősarka hangosan kopácsol a kockás kövezeten, a kanapéhoz sétál. A morajló tűz és a félhomály meghitt hangulatot teremt. Nemsokára elered az eső, remélem, addigra elmegy, így könyvvel a kezemben, békében élvezhetem az estét a mennydörgés hangjára.

Anyu finnyásan ücsörög, a feneke a kanapé peremén egyensúlyoz.

Ha megbökném leesne.

– Mindig örülök, hogy látlak, Adeline – sóhajt magas, erős hangon, mintha ez is csak egy újabb nap lenne, amikor ő lehet a morálisan felsőbbrendű fél.

Az a sóhaj. Az egész gyerekkorom háttere. Tele van csalódottsággal és az elvárásoknak való megfeleléssel. Gondolom, soha nem okoztam csalódást, amikor elvárta, hogy csalódást okozzak.

– Mit keresel itt? – térek egyenesen a tárgyra.

– Nem látogathatom meg a lányomat? – mondja némi keserű éllel a hangjában.

Anyu és én soha nem álltunk közel egymáshoz. Bántotta, hogy a nagyi és én viszont igen, ezért inkább a nagyi pártján álltam. A viták során is, és nagyrészt mellette nőttem fel.

Cserébe én is nehezteltem rá, amiért mindig éreztette velem, hogy nem őt választottam. Ha azt tettem, akkor is csak újabb alattomos megjegyzéseket kaptam, amiért megettem egy újabb sütit, és szerinte nem engedhettem meg magamnak.

Panaszkodott, hogy túl nagy a fenekem, de nemigen tudta, hogy én pontosan ezt akarom.

Ez a nő a mai napig nem értette meg, miért nem szeretem.

– Azért jöttél, hogy meggyőzz, elvesztegetem az életemet egy ilyen régi házban? – érdeklődöm, ledobom magam az ablak melletti hintaszékre, és felteszem a lábam a zsámolyra.

Ugyanarra, ahol a dédit és engem is becserkésztek.

Ebben a székben ülve visszatérnek a gondolataim az előző estére, a hátborzongató üzenetre és a rendőrtiszt mindössze két kérdésére, ami után közölte, hogy ragaszkodik a válaszhoz a tanúvallomáshoz és a jelentéshez.

Időpocsékolás volt, de legalább a rendőrség tudni fogja, hogy idegenkezűségre kell gyanakodnia, ha holtan végzem valahol egy árokban.

– Ma megmutatok egy házat a városban. Gondoltam, előtte beugrom, és meglátogatlak.

Aha. Ez mindent megmagyaráz. Anyám nem azért vezetett egy órát, hogy velem teázzon, és jópofizzon. Ha már a városban járt, úgy döntött, hogy egyúttal eljön kioktatni.

– Akarod tudni, miért érett meg a Parsons-birtok a pusztulásra, Adeline? – kérdezi leereszkedő hangon. Úgy hangzik, mintha ki akarna oktatni, és hirtelen nagyon óvatossá válok.

– Miért? – kérdezem halkan.

– Mert sokan haltak meg ebben a házban.

– Az öt építőmunkásra gondolsz, akik a tűzben vesztették az életüket? – kérdezem felidézve a történetet, amit a nagyi mesélt kiskoromban arról, hogy a Parsons-birtok kigyulladt, és megölt öt embert. Le kellett rombolni az elszenesedett falakat, és elölről kellett kezdeni az építkezést. De azoknak az embereknek a szelleme még mindig itt őgyeleg – ezt egyszerűen tudom.

– Igen, de nem csak róluk beszélek.

Mereven bámul rám, és egyre nő bennem a bizonytalanság. Elfordulok, kinézek az ablakon, és azon elmélkedem, nem kéne-e most rögtön elküldenem. Valami sorsfordítót akar mondani, és nem biztos, hogy hallani akarom.

– Hát akkor kiről? – kérdezem végül, és anya odakint álló fekete Lexusára téved a pillantásom. Nagyon pöpec. Annyira, hogy már-már gúnyolódásnak tűnik. Éles ellentétben áll ezzel a régi házzal, mintha azt mondaná,