Írta: Melissa Landers

A mű eredeti címe: The Half King

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztő: Bodnár Alexandra

Nyelvi korrektor: Ferencz Hedvig

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Melissa Landers, 2024

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az Alliance Right Agency és az Entagled Publishing, LLC engedélyével készült.

Borítóterv: Bree Archer

Belső borító: Zarin Baksh

Térkép: Amy Acosta

Illusztrációk: carrollphoto/iStock, busenda/iStock, Alevtina Zainutdinova/iStock, Cattallina/Shutterstock, In-Finity/Shutterstock, sunlight77/Shutterstock, Sketched Images/Shutterstock

ISBN 978 963 690 288 9 (epub), kiadói kód: MX-3199e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Nicole-nak, aki soha nem mondott le erről a könyvről,

és Liznek, hogy jó otthont adott neki.

Köszönöm.

A The Half King – Árnyak között egy hangulatos romantikus regény, helyszíne egy átkok, istenek és árulás uralta királyság. Mint ilyen, a történet olyan elemeket tartalmaz, amelyek nem minden olvasó számára megfelelőek. Ilyen többek között az erőszak, a vér, a sérülés, a halál, a gyász, a társadalmi előítéletek, a szexizmus, betegség, autonómiavesztés, vallási trauma, égés, fulladás, alkohol- és kábítószer-fogyasztás, valamint nyílt szexualitás. Öngyilkosságról, mérgezésről, önkárosításról is szó esik a háttértörténetben. Kérjük, hogy az ilyen elemekre esetlegesen érzékeny olvasók ezt vegyék figyelembe, és készüljenek ezekre, amikor belépnek a félkirály veszélyes udvarába…

1.

Hozz nekem egy süldő nyulat, Cerise! Mielőbb.

Cerise meghajolt a Tisztelendő Anya előtt, azzal sarkon fordult, és az udvar túlsó végén lévő nyúlketrecek felé indult.

Könnyű, egyenletes léptekkel, sietve haladt. A klastromkisasszonyok soha nem futnak. A kanyargós úton, márványpadok és kis kápolnák labirintusán át végül elérte a nyúlketrecet. Felnyitotta a tetejét. Fűrészpor és illatos szentperje édes aromáját érezte, és megpillantotta az új almot. A kisnyulak pihentek. Zavartan, álmosan pislogtak rá, pihés fülüket hegyezték, apró rózsaszín orruk meg-megrándult. Cerise felemelte a legkisebb kölyköt, kivette a fészkéből, és a szívéhez szorította. Visszafelé megsimogatta a nyúl finom bundáját, és elmosolyodott, ahogy az állat a tenyeréhez bújt.

Az ilyen pillanatok éltették.

Ám amikor a Tisztelendő Anyához közeledett, és észrevette a pad alatt szunnyadó vastag kígyót, a léptei meginogtak, felhőtlen mosolya lehervadt. Közelebb húzta magához a kisnyulat. Már tudta, miért hozatta oda a Tisztelendő Anya.

– Gyere, ülj mellém! – parancsolta.

Cerise engedelmeskedett, bár lassabban, mint kellett volna. Ahogy leereszkedett a padra, egy orákulum magabiztosságát próbálta sugározni magából – hogy elfedje félelmét, mint a többi lány –, de amikor kifújta a levegőt, lélegzete megremegett.

A Tisztelendő Anya mintha meglágyult volna ettől. Kinyújtotta fonnyadt kezét, hosszú, holdacskás körmei megcsillantak a napfényben, ahogy megfogta Cerise térdét.

– Mondd el, lányom! Mit érzel ezen állat iránt?

– Gyengédséget – felelte Cerise, aztán köhécselt egy kicsit, hátha úgy tisztább lesz a hangja. – Szeretetet.

– És még?

– Ragaszkodást.

– Érzel olyan melegséget a szívedben, amely miatt meg akarod védeni?

– Igen, asszonyom. Még nagyon kicsi, újszülött. Szüksége van rám.

– Jó. Azt akarom, hogy erre az ösztönre összpontosíts. A kisnyúl élete függ ettől. – A Tisztelendő Anya másik tenyerét a szegycsontjára szorította, és éles pillantást vetett Cerise-re a főkötője alól. Kilátszott rövid, ősz haja. Háromszor vagy talán négyszer is idősebb volt a tizenkilenc éves Cerise-nél. Senki sem tudta pontosan, hány éves, és nem is merték megkérdezni. – Az együttérzés a mi szent elhivatottságunk egyik forrása. Hagyd, hogy ez vezessen, és Látni fogsz.

Cerise bólintott, mintha feldolgozná a szavakat, de ezt már vagy ezerszer hallotta. Legkorábbi emlékei között volt az a kép, amikor ezen az udvaron totyogott, és csodálta, ahogy a kamasz Látnokok gyakorolják, fejlesztik képességeiket.

Ahogy ezt csinálták, olyan könnyűnek tűnt.

– Térdelj le a földre! – A Tisztelendő Anya közvetlenül maga elé, a kőburkolatra mutatott, ahonnan csak egy karnyújtásnyira volt a pad, és az alatta pihenő kígyó. – Fogd a kisnyulat is!

A kőburkolat szélei élesen Cerise bőrébe nyomódtak, ahogy elfoglalta a kijelölt helyét, de alig vette észre ezt a kellemetlenséget. Túlságosan elterelte a figyelmét a kígyó. Már ébren volt, villás nyelvét nyújtogatta a levegőbe. A kisnyúl mintha veszélyt érzett volna, apró szíve az angyalszárnyaknál is gyorsabban vert Cerise tenyere alatt.

– Most pedig… – A Tisztelendő Anya hátranyúlt, kis drótketrecet vett elő, és letette a padlóra, közvetlenül Cerise elé. Körülbelül két arasznyi széles és mély volt, felülről nyitható. Az elülső fal mentén hat lyuk volt, egymástól egyenlő távolságra. Elég nagyok, a vipera könnyedén bejuthat rajtuk, de túl kicsik ahhoz, hogy a nyúl elmenekülhessen. A lyukak a kígyó felé néztek, egyenes utat biztosítva neki a hat bejárathoz. – Helyezd a nyulat a ketrecbe.

Cerise engedelmeskedett.

– A kígyó be fog menni a ketrecbe – mondta a Tisztelendő Anya. – A hat elülső lyuk valamelyikén át. Nem a tetején keresztül. Tudom, mert a kígyó egyszerű lény, és én látom, melyik utat fogja választani. Csukd be a szemedet, tisztítsd meg elméd, és te is Látni fogod. Gondolkozz: ha helyesen mutatsz rá arra a bejáratra, amelyet a kígyó használni fog, megkímélem a nyuladat.

A Tisztelendő Anya nem beszélt a másik lehetőségről, de az fullasztóbban terjengett a levegőben, mint a por.

Mielőtt Cerise felkészülhetett volna, a kígyó lassú, ragadozó kúszásba kezdett. A mozgás felfedte a hátán az egymásba fonódó vörös mintákat. Parlagi lángszárnyú. Ha lenne is gyötrelmesebb módja a halálnak, most nem jutott eszébe. Erősen lehunyta a szemét, és a mellkasában gomolygó melegre összpontosított: befogadta a ragyogást, szorosan magában tartotta, de hirtelen aggodalom bizsergett fel benne.

Melyik utat választja a kígyó?

Csak sötétség volt a szemhéja mögött.

Újra megpróbálta lelki szemei elé idézni a választ. Melyik utat?

Semmi. Még a jóslás erejének pislákolása sem suhant át rajta. Éppen kifújta a levegőt, próbálta megnyugtatni az idegeit, amikor olyasmi történt, amitől megfagyott benne a vér.

A kisnyúl sikoltozni kezdett.

Cerise rémülten nyitotta ki a szemét. Soha nem hallott még nyulat sikítani. Nem is tudta, hogy lehetséges. Hátborzongató hang volt, hasonlított az emberi érzelmek kifejeződéséhez, könnyen össze lehetett téveszteni egy gyermek kiáltásával. A kisnyúl még hangosabban sikoltozott, ahogy a közeledő kígyót figyelte, majd hisztérikus pánikban többször is nekiugrott a drótfalaknak, apró teste csattanva ütközött az akadálynak.

– Meríts az együttérzésedből – mondta a Tisztelendő Anya.

Cerise újra összpontosított, és nemcsak az együttérzésére támaszkodott, hanem minden kavargó érzelmére. Olyan erősen koncentrált, hogy attól félt, megszakad az erőfeszítéstől. Izzadság ütközött ki a testén, megborzongott. Lecsendesítette tudatát, és kinyitotta a szívét. Miután ez nem működött, csendben könyörgött az istennőhöz.

Melyik utat választja?

Bármennyire is próbálkozott, lelki szemeivel nem látta a kígyót. A kisnyúl sikoltott. Halálsikoly. A kígyó bedugta a harmadik legalacsonyabb lyukon a fejét, és hátrahúzódott. Támadni készült.

Cerise pontosan abban a pillanatban dugta be a kezét a ketrecbe, amikor a kígyó támadott. Két tűéles fog mélyedt az alkarjába. Nem voltak szavai a fájdalomra, amit érzett. Teli torokból üvöltött, a tüdeje mélyéről tört fel a hang. Nem érdekelte a hírneve, és az sem, mit gondolnak mások, hogy a klastromkisasszony így ordít. Hadd vigye el Shiera istennő: a halál megváltás lenne. Mintha tűz forralta volna fel a vért az ereiben. Égett hús szaga töltötte meg az orrlyukait. Arra számított, az ujjai lángba borulnak, de nem tört ki belőle a tűz, hanem a hőség belülről erősödött, intenzitása megduplázódott. Foltok táncoltak a szeme előtt.

A következő pillanatban a Tisztelendő Anya mellette termett, gyógyító erejével próbálta semlegesíteni a mérget. A vér vékony patakban folyt a sebekből, a földre csepegett, ott bordó tócsába alvadt. A kígyó a vértócsa mellett hevert. Vagy álomba tekeredett, vagy halott. Cerise nem tudta volna megmondani, él-e vagy sem. A méreg elhagyta az ereit, magával vitte a tüzet, a fájdalom visszahúzódott, de Cerise még azután is az inge ujjába zokogott.

– Uralkodj magadon – dorgálta a Tisztelendő Anya. A sarkára támaszkodva guggolt, és megrázta a fejét. – Nos, ezt biztosan nem láttam előre. Ismét összezavartál. Nem tudom, mit tegyek veled.

– Igyekszem, kegyelmes asszonyom. Ígérem… – Cerise hirtelen hallgatott el, mint aki csak levegőt vesz, de nem volt már mit mondani.

Mindketten tudták az igazságot, és ami még fontosabb, azt is, ez mit jelent. A papok a mágia egyedüli művelői. A Látnokok orákulumok, akik megjövendölték a jövőbe vezető utakat. Egy maroknyi kivételes Látnok, mint például a Tisztelendő Anya, a gyógyítás tehetségének áldásával élt. Cerise egyetlen képessége azonban az volt, hogy képes összezavarni mentorait.

A Tisztelendő Anya a kövezett padlóra fordította a figyelmét, és gyógyító energiájával elválasztotta a mérget a vértől. A tócsa két folyékony gömbre oszlott, az egyik sárga, a másik vörös. Ezt addig folytatta, amíg a méreg tiszta gyönggyé változott. A vérnek nincs ára, de a méreg túl értékes, különösen amikor a pletykák közelgő háborúról suttognak. A méreg fegyver, és védekezésre használják.

– Ne csüggedj! – A Tisztelendő Anya hangjából hiányzott a remény. – Még van időnk.

Három telihold. Ennyi ideje van Cerise-nek, amíg húszéves lesz, és megünnepli az Elhívatás Napját. Ez az utolsó alkalom arra, hogy tehetsége – feltéve, ha létezik – megnyilvánulhasson. Ha addigra nem kapja meg a Látás képességét, akkor már soha nem is fogja. Ugyanez vonatkozik minden másodszülött gyermekre, akiket az istennő szolgálatába adnak. De a tizenkilenc év alatt, amit Cerise a templomban töltött, soha nem találkozott olyan Látnokkal vagy pappal, aki ilyen sokáig várt volna tehetsége megmutatkozására. Neki nagy valószínűséggel nincs ilyen képessége. Mihez kezdjen? Nemesi származású hölgyeknek nem sok lehetőségük van, másodszülöttként pedig törvény tiltja, hogy férjhez menjenek. A templom meg fogja tartani, de csak szolgálólányként. Megborzongott, amikor elképzelte, ez hogyan nézne ki: főznie és takarítania kellene az orákulumokra. Meg fog öregedni, az életkor előrehaladtával egyre sorvad, miközben az orákulumok örökké fiatalok maradnak, és lehetőségek sora áll előttük.

Az idő el fogja felejteni őt. Talán ő is elfelejti saját magát.

Halk cipőkopogás hallatszott a templom északi bejárata felől, szolga közeledett feléjük, áthaladt az udvaron. Egyszerű, szürke ruha volt rajta, amilyet a tehetség nélküli másodszülöttek viselnek. Ez az ember valaha arról álmodozott, hogy pap lesz? Arról a változásról fantáziált, amit a varázserejével elérhet a világban? És vajon az Elhívatás Napján neki is annyira összetört a szíve, amennyire az övé fog majd három hónap múlva?

– Kegyelmes asszonyom – hajolt meg a Tisztelendő Anya előtt. – Tanítványát a Solon család a látogatói szobában várja.

Cerise meglepetten pislogott. Mit keresnek itt a szülei?

Az előző holdciklusban már egyszer meglátogatták. Nem számított arra, hogy az Elhívatás Napjáig visszatérnek.

– Vezesse a Solon családot a kerti szobába, és kínálja meg őket egy tálca frissítővel. – A Tisztelendő Anya felemelte a kezét, Cerise vérfoltos ruhájára mutatott. – A lányuk nemsokára eleget tesz a hívásnak, amint szalonképessé tette magát.

– Igenis, úrnőm.

– Vigye ezt el a fegyvertárba – biccentett a parlagi lángmotolla összegyűlt mérgére –, a vért pedig az áldozati oltárhoz.

– Azonnal, asszonyom.

Miután a szolga megtöltött két fiolát, és elsétált, Cerise megkockáztatott egy pillantást a Tisztelendő Anyára.

– Mit fog mondani nekik, kegyelmes úrnőm?

– Az igazságot, Cerise. És biztosan szívesebben hallanák tőled.

De nem ez volt a helyzet. A szülei a legkevésbé az igazságot akarták hallani.

– Most menj, és öltözz át. – A Tisztelendő Anya valami meleget, puhát adott Cerise kezébe. A kisnyulat. Az állat elcsendesedett. Túlságosan is.

– Nyugodj meg! – szólt a Tisztelendő Anya éles pillantással. – Életben van. A szívét nagyon megviselte ez a megpróbáltatás. Tedd vissza az ólba, ahol kipihenheti magát.

Cerise megsimogatta a nyuszi hosszú fülét.

– Túléli, kegyelmes asszony?

A Tisztelendő Anya azonban válasz helyett egy vércseppet szemlélt a kőburkolaton a ketrec közelében. Cipője orrával elsúrolta a cseppet, és megismételte az utasítást:

– Most menj, és öltözz át!

2.

Cerise a második emeleti szállásától ereszkedett le a márványlépcsőn. Tiszta ruhát vett fel, arcot mosott, a karjait is lesúrolta. Ragyogott. Végigsimított redős szoknyáján, a finom színátmenetet csodálta. A vállánál teljesen fehér volt, a szegélyénél már éjfekete. Az árnyalatok olyan természetesen keveredtek, hogy nem tudta megmondani, hol végződik az egyik, és hol kezdődik a következő szín. Mint minden ruhájában, ebben is a Látnok növendék státusza tükröződött. Kevésbé díszes, mint a Tisztelendő Anya aranyszálakkal díszített öltözéke, de finomabb, mint egy szolga szürke vászonruhái. A szaténszövet olyan sima volt, mint az üveg, és minden mozdulatnál susogott.

Leginkább azonban azt szerette, amit az árnyalatok képviseltek: az egyensúlyt a sötétség és a fény között. Mint maga Shiera istennő.

Cerise rettegett attól a naptól, amikor majd le kell mondania erről a ruháról.

Amikor leért a lépcsőn az átriumba, balra pillantott, a kerti helyiség felé, és megfeszült a válla. Nyugtató légzőgyakorlatokat végzett: egyik lassú lélegzetvétel a másik után, és miközben izmai kilazultak, felnézett a kupolás mennyezetre, ahol olajfestékkel készült, élénk falfestmények mesélték el népe történelmét.

Az első jelenet Shiera istennőt ábrázolta, ahogy négy szárazföldet teremt, és mozgásba hozza a világot a Nap körül. Az a négy föld, Calatris, Mortara, Solon és Petros hordoz minden ismert életet. Mindegyik felett az azonos nevű dinasztia uralkodott. Ami Shiera istennőt illeti, senki sem ismerte valódi formáját. Egyetlen egyszer tett látogatást az emberek világában, ezer évvel ezelőtt, a Nagy Árulás idején, és az abból az időből származó beszámolók nagyon változatosak. Egyesek vad szépségként ábrázolták, karja, lába csatára termett, arca pedig két egyenlő részre oszlik: az egyik fele sugárzóan jóságos, a másik eltorzult a dühtől. Cerise előszeretettel képzelte ilyennek az istennőt, bár ha túl sokáig nézte, a sötét felétől kirázta a hideg.

Borzongás futott végig rajta, inkább elfordult.

Átsuhant az átriumon a szomszédos kerti helyiség felé. Holdvirágok édes illata üdvözölte, mielőtt elérte volna az ajtót. Odabent átnyomakodott a párafelhőn, és végre meglátta a szüleit. Bársonydíványon ültek, kezükben teáscsésze. Barna hajuk, ami majdnem ugyanolyan árnyalatú volt, mint Cerise-é, beszélgetés közben majdnem összeért. Felnéztek, és Cerise tétován mosolygott rájuk.

– Drágám! – kiáltotta az anyja, azzal letette a teáscsészéjét a tálalóasztalra, és selyemsimaságú karjait széttárva lépkedett előre. Borostyánszínű szeme, amelynek színét Cerise is örökölte, olyan izgatottan ragyogott, hogy Cerise majdnem megfeledkezett aggodalmairól. Legalábbis addig, amíg véget nem ért az ölelés, és az anyja némán, szemöldökét kérdőn felvonva elhúzódott.

– Semmi sem változott – ismerte el Cerise.

Az anyját hirtelen a padló kezdte érdekelni, a kövezetet szemlélte. Az apja rá sem nézett. Csalódottságuk olyan sűrű volt, mint a párával telített levegő.

Az apja zavartan köhécselt, még mindig nem nézett rá.

– Rengeteg idő van még, drágám!

– Ezt mondja a Tisztelendő Anya is – mondta Cerise.

– Nos, ebben tökéletesen igaza van – hallatszott egy új hang, és egy hölgy lépett elő a hátsó fal közelében álló, szőlővel borított rács mögül. Magas és karcsú nő volt, selyemruhában. Fátylat viselt, amely teljesen eltakarta az arcát és a haját. – Évek óta ezt mondom neked.

Cerise csodálkozva nézett rá.

– Nina!

A templomi szabályokat sutba dobva, Cerise a nővéréhez rohant, két karját a nyaka köré fonta, és olyan önfeledten ölelték egymást, hogy közben a rácsnak ütköztek. Úgy tűnt, Nina ezt egyáltalán nem bánja. Még szorosabban húzta magához a húgát.

– Hiányoztál – súgta.

– Nekem is hiányoztál – mondta Cerise a fátyol másik oldalán.

Most már megértette, miért jöttek a szülei: Nina látogatóban volt náluk. Egyikük sem találkozott Cerise nővérével tavaly tavasz óta, amikor férjhez ment egy gazdag negyedikszülött calatrisi úriemberhez, és az ő birtokára költözött.

– Meddig vagy itt? – kérdezte Cerise.

– Elég sokáig, hogy még egyszer meglátogassalak, mielőtt elmegyek – felelte Nina, és hátralépett. – Most pedig hadd nézzelek meg alaposabban!

– Én meg hadd nézzek rád. – Cerise a nővére fátylát készült felemelni, de amikor Nina megmerevedett, Cerise hátrapillantott, meg akart bizonyosodni róla, a családjuk egyedül van.

– Senki sem fogja meglátni.

– Rendben – sóhajtott fel Nina. – De csak egy pillanatra.

Cerise izgatottan libbentette fel a fátylat, majd azonnal elfelejtett lélegezni. A vére megszilárdult, szavak ragadtak a nyelvén. Csak nézte és csodálta nővére arcának hibátlan körvonalait. Nina mindig is lenyűgöző volt. Az apjuk gesztenyebarna haját és smaragdzöld szemét örökölte, de ezeket a testi jegyeket úgy viselte, hogy lehetetlen volt nem bámulni. Nináról senki sem tudta levenni a szemét, és senki sem tudott ellenállni neki.

Ez az elsőszülöttek átka.

Nem mintha a pusztító szépség nagy szenvedésnek tűnt volna. Azt is pletykálták, a Solon család elsőszülött tagjai mind szerencsétlenek a szerelemben, bár ezt talán a legtöbb emberről el lehet mondani. Akárhogy is, Nina úgy érezte, a megjelenése csak bajt okoz, mégis, a Solon vonzerő minden bizonnyal jobb, mint a Petros vérszomj vagy a Calatris delírium. Ezekben a családokban az elsőszülöttek lelkesen cserélnének Ninával. Ráadásul ott van a Mortara átok. Az övék igazán hátborzongató.

– Ennyi éppen elég. – Nina hagyta visszahullani a fátyol szövetét az arca elé.

Cerise tiltakozott, mire az anyjuk közbelépett.

– Gyertek, és üljetek le mindketten. A Tisztelendő Anya hamarosan itt lesz.

Mintegy végszóra, kelmesuhogás hallatszott, majd a következő pillanatban a Tisztelendő Anya könnyeden lépett be a szobába, arcán azzal az udvarias mosollyal, amelyet a nemesség tagjai számára tartott fenn. Fő Látnokként magasabb rangú volt, mint Cerise apja, de a nemesi családoknak mély zsebük van, és a templom működése nem biztosítható csupán az adókból.

– Üdvözöllek benneteket – mondta a Tisztelendő Anya. – Shiera istennő fénye ragyogjon rátok!

Mindenki lehajtotta a fejét, és válaszul azt skandálták:

– És haragos tekintetét fordítsa el tőled.

Cerise a szülei között ült a díványon, Nina a Tisztelendő Anyával szembeni széken. Amikor mindenki letelepedett, Cerise várta a szokásos jelentést a fejlődéséről, illetve annak hiányáról. Amikor azonban a Tisztelendő Anya kinyitotta a száját, és szólni készült, nem szavak áradtak ajkáról, hanem fájdalmasan felhördült. Testtartása meggörnyedt, két keze az ölébe hullott, feje előrebillent.

Cerise kinyújtotta a karját a szülei előtt.

– Ne nyúljatok hozzá – figyelmeztette őket. – Megtörnétek a transzállapotot.

– Ez nem egy közönséges transz – suttogta Nina, ahogy a fő Látnok remegni kezdett.

Ninának igaza volt. Bármilyen erő, amely elég intenzív ahhoz, hogy megremegjen tőle a Tisztelendő Anya, az biztosan kinyilatkoztatás, hihetetlenül ritka ajándék. Cerise születése óta a templomban lakott, és csak kétszer volt szemtanúja a jelenségnek. A folyamat kényesebb, mint egy szappanbuborék: elég egy téves mozdulat, és a spirituális kapcsolat szétpattan.

A Tisztelendő Anya reszkető lélegzetet vett, és olyan torokhangon szólalt meg, amitől Cerise karján felállt a szőr.

– Miképpen fent, azonképpen alant is. A láng, amelyet el akarsz fojtani, felemészt téged.

Cerise előrehajolt, alig várta, hogy többet halljon, anyja azonban megragadta a kezét, és szinte szétroppantotta a csontjait, olyan erősen szorította.

Cerise kicsavarta a csuklóját az anyja kezéből. A szülei elsápadtak. A kinyilatkoztatást ijesztő nézni, különösen, ha először lát ilyet valaki.

– Ne féljetek! – suttogta.

Amilyen hirtelen elkezdődött a transz, olyan hirtelen véget is ért. A Tisztelendő Anya felült a székében, a mellkasa megremegett, és a szeme olyan érzelemtől nyílt tágra, amelyet Cerise nem tudott megfejteni. A Tisztelendő Anya mindig is tökéletesen fegyelmezett volt, különös volt bármilyen érzést látni az arcán.

– Asszonyom – szólt Cerise. – Jól van? Hívjak gyógyítót?

A Tisztelendő Anya furcsán nézett rá, tekintetével alaposan végigpásztázta Cerise vonásait, mint egy festőművész, aki memorizálja a tünékeny látványt.

– Kegyelmes asszony? – ismételte Cerise.

– Jöjj – parancsolta a Tisztelendő Anya, és intett Cerise-nek, hogy kövesse a kijárat felé. Azzal felállt a székéből. – Kérem, maradjanak itt, és élvezzék a frissítőket. Cerise és én hamarosan visszatérünk.

A szülei zavart pillantást váltottak, de nem szóltak semmit.

Cerise követte a Tisztelendő Anyát a kerti szobából a szomszédos átriumba.

– Kegyelmes asszony, jól van?

– Ó, maradj csendben! – utasította a Tisztelendő Anya. – Gondolkodnom kell.

Cerise összeszorította az ajkait. Nem kellett volna kérdeznie, jobb lett volna egyszerűen gyógyítót hívni. Ha most megidézne egyet, azzal az engedetlenség bűnébe esne, eltiltanák a vacsorától, be sem léphetne a refektóriumba.

– Figyelj rám! – mondta a Tisztelendő Anya. – Van egy ajánlatom a számodra.

Cerise erre lehajtotta a fejét. Eddig mindig csak parancsokat kapott, ajánlatot, lehetőséget soha.

– Itt maradhatsz velem a templomban – mondta a Tisztelendő Anya. – De szerintem nem ez a te helyed. Ma megtudtam, hogy a legidősebb és legmegbízhatóbb szolgám meghalt. Úgy gondolom, az a hivatásod, hogy a helyébe lépj a templom küldötteként, őfelsége, Kian Hannibal Mortara udvarában.

– A félkirály? – kiáltotta Cerise. Azonnal felforrósodott az arca. Nem lett volna szabad ilyen vulgáris becenéven szólítania. – Úgy értem, a király?

– Van még király rajta kívül? – tréfálkozott a Tisztelendő Anya.

Nem, nincs más. Ezért áll a Szövetséges Birodalom a háború szakadékának szélén. A király a dinasztia utolsó túlélő tagja, és minden pap az ő szolgálatára kötelezett. Ugyanakkor elsőszülött nemes, és magában hordozza a vérvonala átkát. Minden este, napnyugtakor árnyékká változik. Majd hajnalonként újra egészséges férfivé lesz. Egyszer azonban el fogja veszíteni a nappali óráit is, és örökre eltűnik, mint az összes Mortara elsőszülött. Amikor ez megtörténik, a Szövetséges Birodalom uralkodó nélkül marad, és erre még nem volt példa a feljegyzett történelemben.

– De miért én? – kérdezte Cerise. – Nem értem.

Összerezzent, miközben mondta, várta az elkerülhetetlen feddést.

De nem következett megintés. A Tisztelendő Anya tizenkilenc év után először tűnt aggódónak és megtörtnek, mintha láthatatlan csatát vívott volna magában. Határozatlansága jobban megijesztette Cerise-t, mint a kegyelmes asszony korábbi dührohamai.

A Tisztelendő Anya végül halkan beismerte:

– Többet láttam, nem csak a királyhoz küldött követünk halálát. Előre láttam, hogyan lehet vége az átoknak.

Cerise alig kapott levegőt.

– Ez maga a csoda, úrnőm!

– Nem, nem az! – csattant fel a Tisztelendő Anya. Körbepillantott, mintha meg akarna győződni arról, hogy senki sem figyeli őket. – Még nem. Diszkréten kell kezelnünk ezt a témát. Az eredmény eléréséhez keskeny út vezet, a hajszálnál is keskenyebb. Az átok megtöréséhez az istennőt szent próbákkal és áldozatokkal kell megbékíteni.

– Miképpen fent, azonképpen alant is – ismételte Cerise. – A láng, amelyet el akarsz fojtani, felemészt téged. Ezt értette láng alatt? Ez az egyik szent próbatétel?

– Nem tudom – szusszant a Tisztelendő Anya. – Semmit sem láttam tisztán. A jövő részletei elhomályosodnak, mert az útja összefonódott a tiéddel.

Cerise szeme tágra nyílt.

– Az enyémmel?

– Igen. És most jobban összezavarsz, mint valaha.

– De…

Cerise megrázta a fejét. Ennek semmi értelme sincs. Valahogy mégis megzavarta a Tisztelendő Anya látomását? Még ha orákulumként tényleg teljes kudarc is, és sosem lesz belőle Látnok, arra biztosan nincs hatalma, hogy befolyásolja a Tisztelendő Anya látomását.

Vagy mégis?

– Valami rosszat tettem? Valamit rosszul csináltam?

A Tisztelendő Anya felvonta a szemöldökét.

– Te mondd meg, Cerise. Így lenne?

– Nem, asszonyom. – Bár ez nem volt teljesen igaz.

– Akkor nincs miért aggódnod. Az istennő kegyelméből nagyon tiszta látomásom volt rólad.

Cerise felélénkült.

– A látomásomban – suttogta a Tisztelendő Anya – a palotában voltál, íróasztalnál ülve olvastad a jegyzeteket meg a naplót, amit az egykori követ hagyott hátra. Készültél a hivatásodra… megjegyzem, elég kötelességtudóan.

Cerise várt, szeretett volna még többet hallani, de úgy tűnt, ezzel vége is lett. Minden tőle telhetőt megtett, hogy elrejtse csalódottságát. Remélte, a látomás valami izgalmasat tár fel, vagy legalább segít neki megérteni, miért keresztezte ez a „keskeny ösvény” az ő útját.

– Csak ennyit kell tennem, kegyelmes asszony? Ez az egyetlen szerepem az átkok megtörésében? Követnek kell lennem?

– Hogyhogy „csak ennyit”? – ismételte meg a Tisztelendő Anya, komor pillantást vetve rá. – Teljesen elveszítetted az eszed?

Ó, ne. Rosszat mondott. Megint.

– Elfelejtetted, mire tanítottunk? – kérdezte a Tisztelendő Anya. – Az út minden eleme, egészen az utolsó rovarig, kritikus a feladat teljesítéséhez. Talán csak akkor értjük meg, mi a rovar szerepe, amikor a jövő már bekövetkezett. Egy darázs megcsíphet egy vadállatot, aki emiatt a vadász elé fut, a vadász lelövi, és így táplálékot biztosít több tucat embernek, akik egyébként éhezhettek volna. A követségi feladatok arra ösztönözhetnek téged, hogy feltárj valami kritikus részletet, új szövetségest szerezz, vagy olyan felfedezést inspirálj, amely az átkok megtörését eredményezi. Bármi legyen is a szereped, az nem fontosabb, és nem kevésbé fontos, mint a darázsé. Szóval, hogy merészeled azt kérdezni tőlem, hogy „csak ennyi?”

Tíz nap tüze perzselte Cerise arcát.

– Sajnálom, úrnőm. Nem úgy értettem…

– Ó, kímélj meg a kifogásaidtól! Csak feldühítesz.

Cerise egyáltalán nem akart új kérdést feltenni, de nem volt más alternatíva. Felemelte a kezét, mint egy fiatal, aki engedélyt kér egy számára tiltott terület meglátogatására, és gyűlölte magát ezért. Ha meglenne benne a Látás képessége, akkor enélkül is tudná a választ.

– Kérem, kegyelmes asszony…

– Mi az már megint?

– Megkérdezhetem, mit várnának el tőlem, mint követtől? Mi lenne a feladatom?

A Tisztelendő Anya bólintott.

– Semmi olyasmi, amire ne lennél képes. A feladataid közé tartozik részt venni a királyi találkozókon, tanácsot adni a hit dolgaiban, az istennődet megfelelően képviselni és klastromkisasszonyhoz méltóan viselkedni.

Ez nem segített tisztázni a feladatokat. Cerise az utolsót kivéve nem tudta elképzelni, valójában mit kell majd csinálnia. Azt tudta, hogyan kell klastromkisasszonyhoz méltóan viselkedni. Legalábbis többnyire.

– Szóval? – kérdezte a Tisztelendő Anya. – Elfogadod a megbízást?

Cerise próbálta elnyomni a mellkasában támadt félelmet. Nem mondhat nemet, ha van rá esély, bármilyen csekély is, hogy az udvarban betöltött szerepének köszönhetően végre véget érhet több ezer évnyi szenvedés. Fogalma sem volt, hogyan kell követnek lenni, de az elődje jegyzeteket és naplóbejegyzéseket hagyott hátra eligazításként. Ez jó kiindulópont.

– Igenis, kegyelmes asszony.

– Jó. Van még egy dolog. – A Tisztelendő Anya közelebb hajolt. – A látomásomban az istennő ellenségeit éreztem. Névtelen, arctalan férfiak, akik hamis bálványokat szolgálnak. Lehet, hogy nem könnyű felismerni őket. Ezért nagyon vigyázz, kiben bízol meg. Akár még belül is…

Elhallgatott, mintha fontolóra venné a szavait.

– Min belül?

– Akár a saját Rendünkön belül is – súgta a Tisztelendő Anya alig hallható hangon. – Vannak az istennőnek túlbuzgó szolgái, akik úgy hiszik, az engeszteléshez csak a szenvedésen keresztül vezet út. Talán nem akarják, hogy a nemesi házak szenvedése véget érjen. A látomás töredezett és hiányos volt. Azt nem tudtam felismerni, mi az istennő akarata, de határozottan azt láttam, hogy van esélyünk rá. Meg kell védenünk ezt a törékeny dolgot. Érted, amit mondok?

Cerise-nek nem volt szüksége a Látás képességére, pontosan tudta, milyen papokra utal a Tisztelendő Anya. A legtöbb pap nyugodt és kedves. De vannak másmilyenek is: éles, rideg tekintetű férfiak, akik mintha semmit sem élveznének jobban, mint rajtakapni és megbüntetni az újoncokat, akik akár akaratlanul is megszegnek valamilyen szabályt. Eddig is mindent megtett, hogy elkerülje ezeket a papokat. És amíg az istennő akarata egyértelművé válik, szent kötelessége megvédeni a látomást, ahogy a kisnyulat is megvédte.

– Igenis, asszonyom.

– Senkinek ne beszélj a kinyilatkoztatásról, amíg nem tudod, kik a szövetségeseid.

– Igenis, asszonyom. Mikor kell indulnom?

– Azonnal. Hintót rendelek, ami elvisz a kikötőbe. Mortarába több napig tart az út, egy pillanatot sem késlekedhetünk. Menj, és búcsúzz el a családodtól. Kirendelek egy csapat szolgát, segítenek pakolni.

Azonnal? Cerise összerándult. Ez az egész túl gyorsan történt.

Kábultan tért vissza a kerti helyiségbe, hogy megossza a hírt a családjával. Alig fogta fel, mit is mond nekik. Amikor elhallgatott, senki sem válaszolt. A szülei dermedten ültek, szájuk tátva maradt a csodálkozástól. Nina arckifejezését elrejtette a fátyol, de ő is mozdulatlanná merevedett. Cerise megértette a megdöbbenésüket. Maga is hasonlóképpen érzett. De arra számított, a családja némi izgalommal fogadja majd a hírt, vagy legalább büszkeség tölti el őket a hirtelen felemelkedésétől.

– Tudom, nem érdemlem meg – folytatta. – De a királyi udvarban szolgálni nagy megtiszteltetés.

Az anyja pislogott, mintha álomból ébredt volna.

– Ó, drágám, természetesen megérdemled ezt a megtiszteltetést, és még ezer ilyet. A király szerencsés, mert mellette leszel. Mi csak…

– Aggódunk – fejezte be az apja.

– Így van – erősítette meg az anyja. – A templom a legbiztonságosabb hely számodra.

– Bárki számára – vágott közbe az apja.

– Igen, bárki számára – értett egyet az anyja. – És elég közel van hozzánk, hogy meglátogassunk.

– A palota túl messze van – mondta az apja. – Itt kellene maradnod.

Cerise megrázta a fejét. A döntéshozatal ideje lejárt.

– El kell búcsúznom. A Tisztelendő Anya azt mondta, azonnal indulok.

Sűrű csend állt be közéjük, pillantások cikáztak. Aztán az anyja mosolyt erőltetett magára, és megpaskolta a párnázott kanapét maga mellett. Cerise leült a szülei közé, az anyja a selyemretiküljéből elővett valamit.

– Fogadd el ezt. – Nina egy sima, lapos korongot nyomott Cerise tenyerébe. – Apádnál van a másik. Ezt használva tudsz majd beszélni velünk a távolból.

Cerise rápillantott a tárgyra. Szívmutató tükör, amit távol lévő szerelmesek szoktak titkos beszélgetésekre használni. Még soha nem volt ilyenje, de tudta, hogyan működik. Felemelte a tükröt, és meglátta apja zsebének barna bélését. Aztán láthatóvá váltak az ujjai és az arca, ahogy előhúzta a tükröt, és mosolygott, de ez a mosoly nem érte el a szemét.

– Soha nem engedtük, hogy ilyet használj – mondta az apja az üvegbe. – De most, hogy nem a templomban fogsz élni…

Cerise nem is hallott semmit azon kívül, hogy nem a templomban fogsz élni. El sem tudta képzelni. Könnyebb lenne azt elképzelni, milyen érzés valaki más bőrét viselni. Csak akkor hagyta el a templom területét, ha a piacra ment. Most egy teljesen más földre utazik. Életének egy része véget ért, és még csak nem is látta előre.

Nedvesség homályosította el a látását.

– Ezt ne – parancsolta Nina, aki olyan sokáig hallgatott, hogy Cerise majdnem elfeledkezett róla. – Anya, apa! Elbúcsúzhatok Cerise-től négyszemközt?

A szüleik bólintottak, és kimentek az átriumból.

– Hallgass rám, mert nincs sok időnk – mondta Nina, amikor leült Cerise mellé a díványra. A dekoltázsa alá nyúlt, aranyláncot vett elő, áthúzta fátylán, teljesen kiszabadította. A láncon torz, megfakult láncszem lógott, mintha valaha gyűrű lett volna. – Azt akarom, hogy viseld ezt. Védelmező ereje van.

Cerise fogta a láncot, megvizsgálta az ütött-kopott medált. Kevés tapasztalata volt varázserejű ereklyékkel, de ezen semmi nem tűnt különlegesnek.

– Mi ez?

– Nem mondhatom meg.

– Miért?

– Mert bizonyos varázslatokat titkok működtetnek. Most pedig vedd fel!

– De hogyan hat?

– Ne törődj vele. – Nina türelmetlenül átvetette a láncot a húga nyakán, majd a kezét bedugta Cerise templomi ruhájának magas dekoltázsa alá, és a keblei közé próbálta illeszteni a csúnya medált.

– Nina! – Cerise elcsapta nővére kezét.

– Szentséges vészmadár! Cerise! Nekem is pont ugyanilyen.

– Ez nem jelenti azt, hogy megérintheted az enyémet!

– Rendben – emelte fel a kezét Nina. – Csak ígérd meg, hogy soha nem fogod levenni.

– Még fürdéskor sem?

– Még akkor sem. És nem láthatja meg senki. Sem a király, sem a papjai, sem a Tisztelendő Anya. Senki.

– Mi a helyzet anyával és apával?

Nina felhajtotta a fátylát, megmutatta az arcát. Cerise ebből tudta, hogy a nővére komolyan gondolja.

– Senki. Ígérd meg nekem!

Nina szépségének ködében elveszve, Cerise egyszer csak kimondta:

– Megígérem.

Nina abban a pillanatban eresztette le a fátylát, amikor a Tisztelendő Anya visszatért a szobába.

– Gyere, Cerise! – parancsolta. – A hintó előállt.

– Máris? – Cerise a hálószobája irányába pillantott. Több holmija volt, mint amennyit egy szolga ennyi idő alatt összecsomagolhatott.

– Minden készen áll. Most pedig gyere, lányom! Ne kelljen újra kérnem!

– Igenis, úrnő!

Ahogy Cerise kiment a kerti helyiségből, a poggyásza már ott várta, és eszébe jutott egy gondolat. Azon tűnődött, a szolgák milyen ruhát csomagoltak neki. Továbbra is a Látnok novícia ruhát fogja viselni? Vagy kezdő orákulum öltözéket kap? Esetleg a király elvárja tőle, hogy ugyanolyan selyemruhát viseljen az udvarban, amilyet az anyja és Nina visel? Egyik szerep sem illik hozzá. Cerise nem orákulum – legalábbis nem gondolja magát annak –, és másodszülött státusza azt jelentette, hogy az istennő szolgálatába tartozik, nem az emberek világába.

Mi most a státusza?

Ezt is meg akarta kérdezni, de már így is túlságosan próbára tette a Tisztelendő Anya türelmét olyan komolytalan téma felvetésével, mint a ruházat. Így hát csendben maradt, és búcsúcsókot váltott a családjával. Miután szülei és nővére is távozott, a Tisztelendő Anya megérintette Cerise vállát, átölelte, és elbúcsúzott tőle.

– Itt most elválnak útjaink, leányom. Hiányozni fogsz, annak ellenére, hogy borzasztóan összezavartál.

– Egyszer biztosan visszajövök, úrnő.

A Tisztelendő Anya megrázta a fejét.

– Nem tudom, hol ér véget az utad, csak azt, hogy soha nem térsz vissza ebbe a templomba.

Cerise úgy döntött, inkább nem mutat rá, hányszor tévedett már a Tisztelendő Anya az ő útját illetően. A jövő megváltozhat. Hinnie kell abban, hogy hazajöhet a templomába. Bármely más lehetőség túl ijesztő.

– Ne feledd, leányom, a nyugalom és az együttérzés vezet majd téged! Ne félj! Tartsd életben a látomást, még akkor is, ha ez azt jelenti, nem beszélhetsz róla! – mondta a Tisztelendő Anya, és a mennyezetre, az élénk falfestményekre nézett. – Az istennőnek tervei vannak veled, Cerise.

Amikor Cerise felnézett, tekintete Shiera arcának dühös oldalára esett. Az istennő egyik szeme lángolt, felső ajka felhúzódott, kilátszott halálos metszőfoga. Hideg borzongás futott végig a lány gerincén. Nem volt kétsége afelől, hogy az istennő átirányította az útját.

De vajon a lényének melyik oldala tervezte meg ezt a küldetést?

3.

Mivel a kabinjában nem volt ablak, Cerise akkor pillantotta meg először Mortara földjét, amikor a hajó kikötött, és ő végre felmehetett a fedélzetre. A rekkenő hőség egyenesen megdöbbentő volt. Szent Istennő! Perzselő és száraz hő vette körbe, mintha lángszóróval söpörtek volna végig rajta, de a forróságnak citromfű és a pézsma illata volt. Mire sétaléptekkel a korláthoz ért, rájött, új ruhákat kell beszereznie. Az a szatén öltözék, amit a templomban viselt, erre a klímára nem alkalmas. Laza és szellős ruhákra van szüksége, valami olyasmire, amiket a rohanó dokkmunkások és a rakodók viselnek, és óvja majd a bőrét a napfénytől.

Hangok dübörögtek, egymásba olvadva, kiszámíthatatlan kakofóniában, ahogy a munkások csigákat húzva pakolták ki a bőröndöket és a ládákat a dokkon. Cerise legjobb templomi modorával bólintott néhány tengerésznek, ahogy elhaladt mellettük, majd elfordította róluk a tekintetét, és végignézett a tájon, amely az új otthona lesz.

Nyugat felé zöldesbarna lóhere virágzott, egészen a horizonton látszó hegyláncig. Égig érő sziklák, kegyetlen, csipkézett hegycsúcsok. Borzongás futott végig a gerincén.

Ez az a hely.

Ez az a hely, ahol a Nagy Árulás történt.

Ugyanaz a hegycsúcs, ahol a négy nemesi dinasztia összegyűlt, és összeesküdtek az istennő meggyilkolására. Összeesküdtek és kudarcot vallottak, ami ezerévnyi átkot hozott a nemesek elsőszülötteire és Mortara földjeire.

Nagyon kevés értéket termeltek itt, csak néhány fűszert, és a hegyekből ritka drágaköveket bányásztak. A termények nagy részét a palotapapok varázslatával állították elő, vagy más földekről hozatták. Cerise lepillantott a dokknak csapódó vízre. Nem látta nyomát lebegő tengeri hínárnak, vagy moszatnak. Még a halak sem képesek boldogulni egy ilyen elátkozott helyen.

Keleten a város kőfala határolta a teret: elég magas ahhoz, hogy csak a templomtorony legyen látható felette. Cerise nem tudta, mi ellen nyújt védelmet ez a fal, de hallott történeteket furcsa vadállatokról és bizonyos anomáliákról, amelyeket az istennő kiontott vére okozott. Cerise úgy gondolta, a történeteknek egy része csak mese.

Hát, most már a mesék között van.

…

A palotába vezető úton kezdett leszállni az alkonyat, ami azt jelentette, a király estére eltűnik. Cerise nem is tagadhatta volna le, milyen nagy megkönnyebbülést érzett, ahogy a Nap közeledett a horizonthoz.

Nem akart találkozni a királlyal, amíg fel nem frissíti és ki nem piheni magát. Nem akart találkozni senkivel, amíg meg nem fürdött. Szerencsére vacsoraidőben érkezett, így reggelig el lehet halasztani a bemutatkozást.

Két őr fogadta Cerise hintóját a kapuházban. Mindketten könnyű, barna egyenruhát viseltek, amelyen Mortara címere állt: egyetlen hegycsúcs, amit egy lándzsa vág ketté. Az őrök csípőjén tőrök lógtak. Cerise tanulmányozta az elvékonyodó éleket és a tűhegyes végeket. Még soha nem látott fegyvert közelről.

A templomban nem volt szükség rá. A papok biztosították a védelmet és az oktatást.

De a fegyverekre vonatkozó minden gondolata eltűnt, amikor a kapuház ajtaja kinyílt, és meglátta a palota munkásainak tömegét a kapu túloldalán. Éppen csak pislogni tudott egyet, mielőtt a tömeg éljenzésben tört ki.

Pánik szorította össze a mellkasát. Mi történt?

Valaki azt kiabálta:

– Itt van! Megérkezett az áldott látnok!

Az áldott látnok?

Összetévesztik valaki mással? Teljes önfegyelmére szükség volt, hogy a helyén maradjon, és ne rohanjon vissza a kikötőbe. Rengeteg ember volt a kocsi körül, cselédek, szakácsok, inasok, istállófiúk és kertészek. Legalább százan, és mindannyian lábujjhegyre emelkedve, nyakukat nyújtogatva próbáltak belesni a hintó ajtaján, hogy ha csak egy pillanatra is, de láthassák őt.

Cerise szíve majd kiugrott a mellkasából. Aztán hirtelen egy férfihang kiáltott:

– Elég legyen!

Egy szempillantás alatt elhallgatott a tömeg. A palota dolgozói hátráltak a kaputól, így a hintónak bőven volt helye továbbmenni… és Cerise fellélegezhetett.

A hintó megállt, az ajtó kinyílt, és egy őr segített neki kilépni a királyi gyepre. A tömeg felé nézett, látni akarta azt az embert, aki megszelídítette a sokaságot. Azonnal megtalálta. Aranyozott köntösét nem lehetett összetéveszteni: a státuszát jelölő, bonyolult, szőtt szimbólumok díszítették. A magas férfi Shiera istennő főpapja, a vitathatatlanul a leghatalmasabb élő ember, éppen feléje sietett. A papok két oszlopban sorakoztak mögötte.

Cerise azonnal felkészült a tiszteletteljes fogadására: kihúzta magát, állát felszegte, ujjait összekulcsolta maga előtt. Előrenézett, a többi embert csak a szeme sarkából látta. Ahogy azonban a távolság csökkent közöttük, minden önfegyelmére szüksége volt, nehogy a döbbenet láthatóvá váljon az arcán.

A főpap riasztóan fiatal volt, szőke hajába csak a halántékánál vegyült ősz szál, bár bajuszában és szépen nyírt szakállában is akadt néhány. Az egyre növekvő sötétségben is jól látszott íriszének kékje, amely élénkebb volt, mint a pávatoll lazúrkő színe. Kellemes arca magabiztosságot és nyugalmat sugárzott. Vajon milyen erő van ebben az emberben, hogy ilyen pozícióra jogosítsa fel ilyen fiatalon? Hihetetlenül tehetséges lehet.

A főpap megállt előtte, kedvesen mosolygott.

– Üdvözöljük, gyermekem.

Cerise összeszedte magát, és mélyen meghajolt.

– Főméltóságú uram.

– A Tisztelendő Anyának igaza volt. Érzem, nagy lelked van. – Megérintette Cerise arcát, jelezve, hogy felegyenesedhet. – Szólíts csak Padron atyának. Örömmel üdvözöllek a palotában, Cerise – mondta, és felajánlotta a karját. – Elkísérhetlek, gyermekem?

– Megtiszteltetés lenne számomra, főmél… Padron atya.

Belekarolt, de a nyomasztó hőség miatt azt kívánta, bárcsak ne tette volna. A főpap testének melege miatt Cerise arca kipirult, és ez nem kerülte el Padron atya figyelmét.

– Ó, igen, bizonyára nagyon meleged van. Rendeltem új ruhákat a város templomából, és a lakosztályodba szállíttattam őket.

– Ez igen figyelmes volt öntől.

A tömeg kettévált előttük, Cerise mosolygott, és bólogatva sétált a palota felé. Majd hirtelen valami meghúzta a szoknyáját. Lepillantott: egy idős szolgáló az egyik kezével a ruháját fogta, a másikkal pedig különös mozdulatot tett. Megérintette ráncos homlokát, majd háromszöget rajzolt rá. Cerise nem értette, mit jelent ez a jel, de Padron atya is látta, és megállt. A karjának izmai megfeszültek.

Cerise gyomra összeszorult. Bármi is volt a jel, úgy tűnik, a papoknak nem igazán tetszik. Padron atya elnézést kért, hátralépett, és halk hangon beszélt az egyik emberével. Néhány pillanat elteltével újra csatlakozott Cerise-hez, és úgy folytatták tovább az útjukat, mintha semmi sem történt volna. Amikor Cerise hátrapillantott, az idős nő és a pap már nem volt ott.

– A bámészkodás ártalmatlan, de ne feledd a helyedet, leányom – mondta Padron. – Követ vagy nálunk, és klastromkisasszony. Tisztelet illet, de imádás nem.

Ez imádás volt? Ezt jelentette az idős nő háromszög jele? Bálványimádás a papok szeme láttára?

Nem, a jel valami mást jelenthetett. Senki nem lenne olyan vakmerő.

– Igenis, kegyelmes uram – felelte Padron atyának. – Soha nem bátorítanám a bálványimádást.

– Nem tennéd, tudom, Cerise. – Az atya megnyugtatóan megpaskolta a kezét. – Szeretném továbbá, ha soha nem felejtenéd el, hogy nem vagy lekötelezettje egyetlen laikusnak sem, nem kell hálásnak lenned nekik. Az udvarban mindenki úrhölgyként fog szólítani, még a király is. Ha bármilyen tiszteletlenséggel találkozol, hallani akarok róla.

– Köszönöm, kegyelmes úr.

Miután a tömeget az utolsó emberig is elterelték, Cerise végre akadálytalanul láthatta a palotát, és elállt a lélegzete a látványtól.

Az alkonyat már körös-körül árnyékokat vetett, a palota mégis úgy ragyogott, hogy elvakította az eget. Cerise a tenyerét a szeme fölé húzta, és csodálkozva nézett előre. A napfény utolsó villanásai megannyi csillagként ragyogtak a kastély kristályos homlokzatán. Az épület alaprajza egyszerű volt, hatszög alak, minden egyenes érintkezésénél torony emelkedett. Nem volt szükség többre, minden díszítés csak elvett volna az épület szépségéből. Mindenféle citrusféléket termő, varázslattal megnövelt, buja fák sorakoztak előtte a fűvel borított ösvényen a főbejáratig.

Papok tíz nemzedéke szolgálta jól ezt a helyet. Úgy tűnt, sikerült olyan védő levegőbuborékot létrehozniuk, ami lehűtötte a palotát. A papok varázserejének nyomait mindenhol lehetett érezni. Régi volt és elhalványult, Cerise mégis a nyelvén érezte az erőt, mint egy villámokkal teli vihar előtti fémes ízt. Bár ezt a megfigyelést megtartotta magának. A képzése során soha nem találkozott olyan orákulummal, aki érezte volna a varázslat ízét, csak papok esetében hallott ilyenről, és nem akart okot adni a Rendnek arra, hogy természetellenes hajlamokat feltételezzenek róla, és emiatt vizsgálat alá vonják.

– Ó, igen – nevetett fel Padron atya. – A palota igen látványos, különösen annak, aki először látja.

Az ég lila köddé homályosult, Cerise feje fölött szálakra fűzött gömbök világítottak.

– Valóban – fejezte ki egyetértését. – Köszönöm a kedves üdvözlést.

– Ez igazán semmiség. Emlékszem, milyen volt, amikor először láttam a templomot – mondja Padron atya, és ajka sóvárgó mosolyra rándult. – Az eléggé… jelentős megpróbáltatás volt. Most mindent megteszek, hogy mások könnyebben fel tudják dolgozni az átmenetet.

– Melyik templomban nevelkedett? – kérdezte Cerise.

– Calatrisban. Egészen pontosan Északnyugat-Calatris, ahol nyáron vékony hóréteg ropog az ember csizmája alatt. Máskor térdig ér a hó.

Cerise elképzelte Padron atyát, milyen lehetett, amikor annyi idősen, mint most ő, ártatlan lélekként, tágra nyílt szemmel, simára borotvált arccal izzadt Mortara hőségében. Ez a gondolat mosolyt csalt az arcára. Még mindig nem tudta elhinni, milyen fiatal, és azt sem, hogy abban a magtiszteltetésben részesíti, hogy személyesen kíséri a palotába. Ritka élvezet volt vele beszélgetni. A templom legtöbb hölgye, és az urak is, leélhették egész életüket, és nem is találkoztak a Rend főpapjával.

– A mentális jóléted szempontjából fontos, hogy fenntartsd az istentisztelet rendjét – tanácsolta, miközben szép sorban ültetett, virágzó körtefák között haladtak tovább az ösvényen. – A Rend tagjaival együtt használhatod a palotabeli szentélyt. A családi épületben van, a keleti kertek közelében. Laikusok oda nem léphetnek be.

Ah. Megértette az üzenetet. A szentély menekülés az udvar életéből. Ezt örömmel hallotta, különösen a mögötte tolongó emberek nyomása miatt. Tekintetük szinte égette a hátát. El sem tudta képzelni, mivel érdemelte ki ezt a fogadtatást.

– Őfelsége megkért, hogy fejezzem ki sajnálatát, amiért nem üdvözölheti személyesen. – Padron atya a kőlépcsőn előttük sikló árnyékaik felé intett. – Reggelig gyengélkedik.

– Alig várom a találkozást őfelségével. Kérdezhetek róla?

– Bármit kérdezhetsz tőlem, Cerise.

– Amikor beáll az éjszaka… hová megy? Ott van minden árnyékban?

Saját alakjának sötét sziluettjére pillantott, és a képzeletében láthatatlan szempár nézett vissza rá. Hallott történeteket arról, hogy a király az árnyékok között töltött éjszakái folyamán démonokkal ismerkedett meg, és alkukat kötött velük, nehogy az apja másik örököst nemzzen. Cerise ezt nem hitte el, illetve nem igazán, de tavaly is szóbeszéd volt a piacon a palotában bekövetkezett néhány természetellenes haláleset. A volt királyt és királynőt holtan találták a szobáikban, hullamerev testük kékesszürke árnyalatú volt. A palota szolgái szerint a haláluk hírén Kian mintha nem lepődött volna meg.

Pletykák és ostobaságok. Valószínűleg.

Derű volt Padron atya hangjában, ahogy válaszolt:

– Őfelsége egyszer azt mondta nekem, semmire sem emlékszik az éjszaka óráiból, és napkeltekor úgy ébred, mintha csak pislogott volna egyet. Nincs okunk kételkedni benne.

Cerise jobban kedvelte ezt a választ, mint azt a gondolatot, miszerint a király éjjelente árnyékok révén kémkedik. Egy másik, érzékenyebb kérdést is fel akart tenni. A Mortara-dinasztia átka különbözik a többi nemesi dinasztia átkától. A Solon, a Calatris és a Petros család elsőszülötteinek átka teljes mértékben a huszadik születésnapjukon, az Elhívatás Napján nyilvánul meg.

Ezt követően a nemesek akárhány évig éltek, vagy legalábbis túléltek, ha az élet túl nagylelkű megfogalmazás az állapotukra. Mortara elsőszülöttei azonban az Elhívatás Napján napnyugtakor kezdtek eltűnni, és a következő évben az átok már a nappali óráikban is hatott, amíg az érintett elsőszülött teljesen el nem halványult, kifakult a létből. Kevés Mortara elsőszülött élte meg a huszonegyedik születésnapját. A királynak valószínűleg még hat holdciklusa van, mielőtt örökre eltűnik, és akkor kitör a trónutódlásért folytatott harc. A pontos idő attól függ, az átok hatása mennyire előrehaladott, milyen gyorsan emészti fel a nappalait is.

– Napkelte után őfelsége teljesen jelen van, amíg le nem nyugszik a Nap?

– Hogy teljesen jelen van-e? – kérdezett vissza Padron atya. – Nem, sajnos nem. Az átok már belenyúlik őfelsége nappali óráiba is, de nem tudom megmondani, milyen mértékben. Őfelsége kívánsága, hogy a nappali órákat többnyire elvonultan töltse.

– Értem.

– Megkérdezhetnéd a kurtizánját – javasolta Padron atya. – Ő nálam jobban tudja, mivel tölti a király az idejét.

Cerise kételkedett abban, hogy így választ kaphatna. Ha az említett kurtizán egy kicsit is tiszteli a királyt, soha nem árulja el a titkait.

– Megérkeztünk – mondta Padron atya, miközben felfelé haladtak a lépcsőn. Belépett a kastély előcsarnokába. – Ó, itt van Daerick. – Magas, sötét hajú fiú felé biccentett, aki a lépcső alján ácsorgott. A fiú kék selyeminget, szűk nadrágot viselt, és úgy nézett ki, mint akinek az állán babcsírák lógnak. Cerise közelebbről megvizsgálva megállapította, hogy az szakáll, illetve szakállszerűség. A fiú is figyelte őt, de nem morbid imádattal, hanem érdeklődéssel. – Elvezet a szállásodra. Nekem most más dologgal kell foglalkoznom.

Cerise azon tűnődött, vajon az a bizonyos „más dolog” kapcsolatban van-e azzal az idős nővel, akit elvezettek. Padron atya szelídnek tűnt, de néhány papja talán nem az, és Cerise nem akarta, hogy azt a nőt túl keményen megbüntessék azért, mert azt a mozdulatot tette. Hiába biztatta Padron atya korábban arra, hogy nyugodtan kérdezzen, amit csak akar, Cerise úgy érezte, ez a téma túl érzékeny, és nem hozhatja szóba az első találkozásukon. Holnap majd megkérdezi tőle.

– Cerise – szólt Padron atya –, bemutatom Daerick Calatrist. Ő a király történész tanácsosa. Nála többet senki sem tud a szent tekercsekről. Sőt, azt hiszem, emlékezetből is pontosan tudja idézni az összeset.

– Tíz nyelven – vágott közbe Daerick. – Nem mintha számolnám.

– Tehát ha valaki segíthet neked az új szerepedben, az ő.

– Hálás vagyok bármilyen segítségért – mondta Cerise. – Váratlanul ért a kinevezésem. Sokat kell tanulnom. Alig várom, hogy önnel dolgozhassak, Lord Calatris.

Daerick meghajolt.

– Közel sem annyira, mint én, hölgyem. – Ezt szarkazmus nélkül mondta, és olyan mosollyal, ami elért egészen a szeméig. Lord Calatris írisze mélybarna volt, tekintete figyelmes, tükrözi az intelligenciáját.

Bizonyára elsőszülött.

Az együttérzés görcsbe rántotta Cerise szívét. Calatris átka az egyik legkegyetlenebb. A Nagy Árulásról szóló tekercsek szerint egy ragyogó intellektusú calatrisi tudós dolgozta ki a tervet és a módszert az istennő megölésére. Büntetésként Calatris elsőszülötteire átok szállt, miszerint több tudással bírnak, mint amennyit a halandói elme elbír. Cerise el sem akarta képzelni, milyen lesz Daerick mosolygós szeme, amikor elérkezik az Elhívatás Napja, és elméjét a töréspontig betöltik az univerzum titkai.

Daerick a karját nyújtotta.

– Mehetünk?

Ahogy Cerise a kezét a férfi alkarjára helyezte, a zsigereiben megmoccant a bűntudat. Mindig is mély kapcsolatot érzett az istennővel, még Shiera bosszúálló oldalával is, mert a sötétség ugyanolyan fontos, mint a fény. De ennyi idő után az istennő biztosan megengedi, hogy megtörjék az átkokat. Az azóta élt nemzedékek bizonyára megfizettek már őseik bűnéért.

– A király nem sokkal ezelőtt feloszlatta az udvarát – mondta Daerick, és elindultak felfelé a lépcsőn –, így rengeteg üres lakosztály van. Magam választottam a lakosztályát, hölgyem. A legjobb hely. A legvilágosabb. Napközben árnyékos, az ablakok keletre néznek, így a napfelkelte ébreszti reggeli imára. Ismerem az időbeosztását, mert az öcsém templomban lakik Calatrisban.

– Papi képzés alatt áll?

– Igen. A tehetsége a tizenkilencedik születésnapunkon nyilvánult meg.

– A születésnapjukon?

– Ikrek vagyunk. Három perccel vagyok idősebb nála – mondta Daerick, és szárazon felnevetett. – Szerencsém van. Én örököltem a közelgő delírium veszélyét, ő örökölte a varázslat képességét. El tudja hinni, hogy a közrendű családokban a legidősebb gyerek kerül előnyös helyzetbe?

Igen, Cerise el tudta hinni. Csak a nemesi családok viseltek átkot.

– Irigyelem a közembereket. Nem is fogják fel, milyen nagy szabadságuk van – mondta Daerick, azzal kezét Cerise kezére tette. – Remélem, nekem is részem lesz abban a szabadságban. El sem tudja képzelni, mennyire izgatott voltam, amikor meghallottam az önről szóló pletykákat, hölgyem.

– Milyen pletykákat?

– Azt, hogy az a sorsa, hogy megtörje a nemesi családokra ható átkot.

Cerise megállt, és csak bámult, közben majdnem megbotlott a saját cipőjében.

– Tessék?

– Ön töri meg a nemesi családok átkát – ismételte. – Igaz?

Ó, szent istennő! Hát ez a magyarázat a kapunál összegyűlt tömegre.

– Ki mondta ezt?

Daerick a mennyezet felé fordította tekintetét, mintha egy emléket akarna felidézni.

– A kertésztől hallottam, aki a feleségétől, aki biztos forrásból. Azt hiszem, valakitől, aki a konyhákban dolgozik, és azt hiszem, ő pedig egy almabort készítő embertől, aki a templom beszállítója, de ezen túlra nem tudom visszakövetni a forrást.

Cerise alig bírta elnyomni magában a pánik újabb hullámait. Tudott az udvarban burjánzó pletykákról, de soha nem gondolta volna, hogy már az érkezése előtt ilyen szóbeszéd terjed róla. Hogyan találhat ki valaki olyasmit, ami ennyire távol áll az igazságtól, vagy annyira elferdített igazság, hogy semmit sem tartalmaz a valóságból? Az úrnő kinyilatkoztatásának titokban kellett volna maradnia. És különben is, ő, Cerise, teljesen átlagos. Az istennő még csak a Látás tehetségével sem ajándékozta meg. Ez a pletyka nagy probléma, mert hamis reményt ébreszt. Hány elsőszülött nemes lenne mélységesen lesújtva, ha megtudná, ő nem csodát tenni érkezett? És mi a helyzet a királlyal? Ő is elhitte?

Ó, szent csillagok, remélte, nem. Mert akkor lehetetlen elvárásokat támasztana vele szemben.

– Az emberek úgy gondolják, ezért vagyok itt?

Daerick felvonta fél szemöldökét.

– Nem ezért van itt, hölgyem? Mindenki tudja, hogy ön rendkívüli tehetség. Mi másért küldene a Tisztelendő Anya egy tizenkilenc éves lányt az öreg követ helyére?

Tehetséges. A szó úgy ütött, mintha mellbe vágták volna.

Lord Calatrisnak igaza van: olyan követet kellett volna küldeni, aki több évtizedes tapasztalattal kiérdemli ezt a feladatot, nem egy kezdőt, akinek még tehetsége sincs, azon kívül, hogy kisnyulat ment meg és összezavarja az igazi Látnokokat. Ezért amikor Mortara népe megtudta, az új követ tizenkilenc éves, természetesen feltételezték a figyelemre méltó tehetséget. Erre számítania kellett volna, de ironikus módon még az előtte álló legkiszámíthatóbb események előrelátásához sem volt elég tehetséges.

Mielőbb ki kell ábrándítania a fiatalembert.

– Lord Calatris …

– Kérem, hívjon csak Daericknek.

– Daerick. Nem tudom, mi a küldetésem itt, mert a Tisztelendő Anya nem látta teljesen. De azt biztosan tudom, a pletyka, amit rólam hallott, téves. – A gyomra összeszorult Daerick arckifejezése láttán, de nem volt hajlandó hazudni neki. Egy hamis ígéretnél nincs kegyetlenebb dolog. – Hiszek Shiera istennő irgalmában, és hidd el, az istennő kész megbocsátani az emberek világának. De nem tudom, ez hogy néz ki. Nem rendelkezem a Látás tehetségével.

– Még nem vagy húszéves. Mikor jön el az Elhívatás Napja?

– Három hold múlva.

– Akkor még van idő.

Felsóhajtott. Már belefáradt, annyiszor hallotta ezt.

– És a tiéd?

– Öt és fél hold múlva, nem sokkal a király születésnapja előtt – felelte, és egy pillanatra elgondolkodott. – A Tisztelendő Anya szó szerint kimondta, hogy nem tudod megtörni az átkokat?

– Nos… Nem – ismerte el Cerise. Valahogy elhomályosította a kinyilatkoztatást, és a Tisztelendő Anya emiatt nem látta meg, kinek a szerepe ez. – Így konkrétan nem, de biztosan nem ezért vagyok itt.

– Elmondta, hogyan halt meg az öreg követ?

Cerise megrázta a fejét.

– Feltételeztem, idős korából fakadóan.

– Ó, idős volt, semmi kétség. De nem ez ölte meg.

– Hanem mi történt?

– Ő tette.

Cerise szemöldöke felszaladt.

– Úgy érted, a követ véget vetett a saját életének?

– Méreggel. Senki sem tudja, miért. Hátrahagyott egy feljegyzést, de annak nagyon kevés értelme volt. Úgy gondolom, az üzenetének természete hozzájárulhatott az érkezésedet övező rejtélyhez. Prófétai hangzású szöveg.

– Mit írt a búcsúüzenetében?

– Csak egyetlen sor volt – mondta Daerick. – Miképpen fent, azonképpen alant is. A láng, amelyet el akarsz fojtani, felemészt téged.

Cerise tarkóján felállt a szőr.

– Először azt hittem, ez valami olyasmire utal, ami a szent tekercsekben van – folytatta Daerick. – De végigkerestem a szövegeimet, és egyetlen említést sem találtam elfojtandó lángokról.

– Pontosan mikor halt meg a követ asszony? – kérdezte Cerise.

Daerick elgondolkodott.

– Négy nappal ezelőtt, kora délután.

Pontosan akkor kapta meg a Tisztelendő Anya a kinyilatkoztatást. Az időzítés nem lehet véletlen. A Tisztelendő Anya a legmegbízhatóbb szolgájának nevezte az öreg követet. Több mint valószínű, hogy valamilyen spirituális kapcsolat volt kettőjük között. De mi köze ennek őhozzá? Talán a követ asszony naplója adhat valami támpontot, olyan felfedezést, amely az átkok megtöréséhez vezethet, ahogy a Tisztelendő Anya is mondta.

– Tudsz valamit – mondta Daerick. – Látom rajtad.

Cerise tétovázott, nem tudta, mondjon-e többet. Nem bánta, ha Daerick megtudja, ő teljesen közönséges ember. Az, hogy nincs meg benne a Látás képessége, nem volt titok. De a Tisztelendő Anya látomásának bármilyen említése lendületet adhat a káros pletykáknak, és ezt nem akarta.

– Nem bízol bennem – jelentette ki Daerick tárgyilagosan.

– Nem arról van szó.

– Ne aggódj, hölgyem! – Daerick ismét megérintette Cerise kezét, közben felfelé vezette a selyemszőnyeggel borított, ékes tükrökkel díszített keleti folyosón. – Tudom, a bizalmat ki kell érdemelni. De mindent meg fogok tenni, hogy segítsek neked. Már összegyűjtöttem a régi követ asszony néhány jegyzetét, a többiért pedig tűvé teszem a palotát, de akár a várost is. Attól tartok, a rend nem volt a követ asszony erőssége.

– Mi a helyzet a naplójával?

– Szerepel a keresőlistámon. Még nincs meg, de megtalálom. Addig csak annyit tehetek, hogy megígérem, a titkaid biztonságban vannak nálam, ahogy remélem, te is biztonságban őrzöd az én titkaimat. Csakis úgy tudunk segíteni egymásnak, ha szabadon beszélhetünk egymás előtt – mondta, és lehalkította a hangját. – Egyébként kedvellek.

Cerise nem tudta megállni, elmosolyodott. Ő is kedvelte Daericket. Bár nem bízott benne teljesen, ahhoz eléggé biztonságban érezte magát vele, hogy feltegyen neki egy kérdést, amit Padron atyától túl korainak tartott megkérdezni.

– Mit jelent ez? – Azt a háromszög alakú jelet mutatta, amit az idős szolgaasszonytól látott.

– Lángoló pokol! – Daerick megragadta a kezét, mielőtt teljesen bemutatta volna a jelet. – Ne tedd ezt! – Körülnézett. Csak akkor sóhajtott fel megkönnyebbülten, amikor meggyőződött arról, hogy senki sem látta őket. Akkor elengedte Cerise ujját. – Soha ne tedd ezt, ha más is láthatja.

– Miért?

– Mert ez hitehagyás, azért.

Cerise döbbenetében zihálni kezdett, és hátrapillantott a válla felett. A Rendnek mérlegelési jogköre van a büntetések kiszabásában, de a hitehagyás büntetése rendszerint megkövezés, ezer kővel, az pedig halálos. Megborzongott, ha arra gondolt, ez történt az idős szolgával. Mi szállta meg az idős hölgyet, hogy ezt a jelet a papok szeme láttára, nyilvánosan mutatta?

Daerick megigazította Cerise kezét a karján.

– Gondolom, nem hallottál a Triádról.

Cerise megrázta a fejét.

– Ismered a történetet Shiera istennő szeretőjéről? A Nagy Árulás leírásában?

– Természetesen.

Solon lányként mindenkinél jobban ismerte. Dinasztiájának egy tagja lecsábította az istennőt az égből, és meggyőzte őt arról, öltsön halandó formát, hogy a többi nemes megölhesse. Ezért kapott a Solon dinasztia átokként pusztító szépséget.

– Nos, van egy régi pletyka – folytatta Daerick –, miszerint a Solon csábító nem férfi, hanem nő volt, Shiera pedig teherbe ejtette, és a félistenek faját nemzette vele. A Triád szerint Shiera leszármazottainak kellene uralkodniuk, nem a papoknak vagy akár a királynak. Követőik vannak mind a négy országban, de a szekta itt különösen népszerű.

Cerise megtörölte a kezét a ruhájában, és elszomorodott, hogy akaratán kívül ilyen utálatos jelet mutatott. Tudta, szerte a birodalomban vannak hitetlenek: olyan emberek, akik a pénzt vagy a húst imádják – de ez egyszerűen rossz. Nincs más isten, csak Shiera. A lelke mélyéig megborzongott a gondolattól, hogy valaki szektát szervez és embereket toboroz a hamisság dicsőítésére. A Tisztelendő Anyának igaza volt, amikor figyelmeztette őt; valóban ellenségek vannak ezen a földön.

– Eretnekek – mondta Cerise, közben köpött egyet.

Daerick csodálkozva nézett rá.

– Mi az? – kérdezte Cerise.

– Te és Padron atya nagyon jól ki fogtok jönni egymással.

Bármit is értett ez alatt, nem hangzott bóknak.

– Itt vagyunk. – Azzal Daerick kinyitotta a keleti folyosó utolsó ajtaját, és intett Cerise-nek, hogy lépjen be.

– Ó, szent csillagok – sóhajtott Cerise, amikor belépett a lakosztályába. Nem számított ilyen pompára. A szobában plüsskanapé volt és két dívány, mögötte baldachinos ágy, fehér függönnyel elfátyolozva. Erkélyének nyitott ajtajából hűvös szellő érkezett. A levegőben édes loncillat áradt, a növény buján nőtt az erkély korlátjáig.

– Tényleg sanyarú sors – jegyezte meg Daerick vigyorogva. – Most már nem is tudsz majd másképpen élni.

Cerise nevetett, mert Daericknek igaza volt. Korábbi szállásán egy keskeny ágy, egy szekrény és egy kis magánoltár volt imákhoz.

Nem tudta, meddig szolgál követként, és hová viszi az élet, de kételkedett abban, hogy valaha is ilyen fényűző szállása lehet.

Egyenesen a nyitott erkélyhez ment.

Odakint a Hold saját ragyogásában fürdette a földet, és Cerise láthatta a fallal körülvett várost. Középpontjában a templom állt. A szent épülettől szűk utcák kanyarogtak sugárszerűen kifelé, különböző magasságú, dobozszerű építmények között. Túl messze volt, ezért nem látott odalent mozgást, de kelme suhogása hívta fel a figyelmét a kertre, ahol az egzotikus növényzet közötti ösvényeken egy fiatal nő lépdelt. Hosszú, fényes haja volt és nemes vonásai: majdnem olyan szép volt, mint a Solon elsőszülöttek. De Cerise azon döbbent meg, milyen sietős léptekkel halad. Nyugtalannak tűnt, fel-alá járkált, mintha nem is élvezné a kertet.

Cerise intett Daericknek, hogy menjen ki az erkélyre, és suttogva kérdezte:

– Ő ki az?

Daerick lenézett, és vigyorgott.

– Lady Delora Champlain. A király kurtizánja.

– Ó, hallottam róla, vagy legalábbis azt hiszem, említették nekem. Őfelségének van más kurtizánja?

Daerick halkan felnevetett.

– Hidd el, egy is éppen elég. Bár Delora alacsony sorból való, a király nemesi címet adott neki, és megígérte, ha örököst tud szülni neki, feleségül veszi. Mondjuk úgy, nagyon jól motivált arra, hogy ő legyen a következő királyné.

Cerise elfordult az erkélytől. Ez több információ volt, mint amennyire vágyott. Reggel szembe kell néznie a királlyal, és az őfelségéről szóló pletykák miatt már így is eléggé nyugtalan.

– Köszönöm a kedves társaságot. Azt hiszem, most lepihenek.

Az ajtóhoz kísérte Lord Calatrist.

– Természetesen – hajolt meg Daerick. – Ne felejts el jól bezárkózni. És mindenképpen csukd be az erkélyajtót is.

– Miért? Varázserő védi a várost. Mi történhet?

– Meglepődnél, ha tudnád, mi minden történhet. Jó éjszakát, hölgyem.

4.

Cerise nem aludt jól: eretnekekről, félistenekről és élő árnyékokról álmodott. Kétszer is sürgető suttogásra riadt fel, de egyedül találta magát, és lihegett az ijedtségtől. A hang olyan valódinak tűnt! A nevén szólította. De Cerise meggyőzte magát, hogy ez csak az elme furcsa játéka, becsukta a szemét, és megpróbált visszaaludni.

Napsütésben ébredt, felöltözött. A helyi templomból hozatott egyik ruhát vette fel. Az öltözék stílusában megegyezett a régi sajátjával, de könnyű, gézszerű anyagból készült, és ettől úgy érezte, látni lehet a testét, pedig egyáltalán nem látszott. A földszint felé haladva az egész palota nyugtalan fecsegéstől volt hangos. A személyzetet lekötötte valami pletyka megtárgyalása, így alig vettek tudomást róla. Beszélgetésfoszlányokat kapott el, ahogy ruganyos léptekkel, szinte észrevétlenül haladt a folyosón, egy szörnyű vadállat, súgta valaki, az ágyában. Csak akkor jött rá, mi okozta a felfordulást, amikor belépett az előcsarnokba, és a nyitott ajtón át meglátta a pázsitot.

Egy állat feküdt az oldalán a fűben. Úgy nézett ki, mint egy sivatagi párduc: kinyújtott végtagokkal, hullamerevségben. Cerise sajnálta az állatot, ugyanakkor csodálta is. Lenyűgözve nézte a párduc szőrtelen testét és hosszú, üreges karmait, amelyekkel, mint közismert, nedvességet szív ki a talajból. Soha nem látott még ilyen csodálatos lényt a valóságban, csak a templomi könyvtár könyveiben.

Lement a lépcsőn, hogy közelebbről megnézze, és meglátta Padron atyát más papok körében. Az atya komor mosollyal nézett rá, amikor tekintetük találkozott. Mintha bocsánatot kérne az éjszaka folyamán történtekért.

– Mi történt, Tisztelendő Atyám? – kérdezte.

– Lady Champlain éjfélkor visszavonult a szobájába, és ez… – mutatott a párducra – …ez várta őt. A püspök atyának köszönheti az életét, aki nagyon vágyott valami édes süteményre. Félúton volt a konyha felé, amikor meghallotta Lady Champlain sikolyát, és a segítségére sietett. Miután megölte a fenevadat, három királyi őr tudta csak kivonszolni a tetemet.

Cerise azonban észrevette, hogy az állat testének felületén nem voltak sebek. A pap biztosan varázslattal ölte meg. Látott ilyet korábban, amikor egy borz beásta magát az udvarba a fal alatt, hogy megtámadja a templomi tyúkokat. Díaz atya egy kézmozdulattal megállította a lény szívét, de aztán maga Díaz atya is összeomlott, és elvesztette az eszméletét. Egy teljes napba telt, mire magához tért. Semmi sem igényel több mágikus energiát, mint az ölés.

– Lady Champlain küldjön édes süteményeket a püspök úrnak, hogy mielőbb felgyógyuljon – mondta Cerise. Ekkor eszébe jutott, mit mondott neki Daerick a hölgyről. – Nem ő a király…

– Kurtizánja, igen – fejezte be a mondatot Padron atya. – Őfelsége érthetően ideges. Ragaszkodott ahhoz, hogy elkísérje az őröket a városba. Nyomoznak. – Cipőjével megbökte a nagymacska hátsó fertályát, ahol egy kör alakú jószágjegyet égettek a húsába. – Ez egy helyi kereskedő jele.

Cerise kételkedett abban, hogy van olyan gondatlan kereskedő, aki szabadjára enged egy párducot a palotában a saját pecsétjével, de úgy vélte, a nyomozást valahol el kellett kezdeni.

– Gondolja, őfelsége napnyugta előtt visszatér? – kérdezte.

Épp most szedte össze a bátorságát a találkozáshoz, és ha erre egy újabb napot kell várni… Összerándult a gyomra a gondolattól.

Padron atya megrázta a fejét.

– Valószínűleg nem. És csak pazarolja az idejét. Nyilván nem a kereskedő tette ezt, és kétlem, hogy a kurtizán lett volna az igazi célpont.

– Úgy érti, őfelsége lehetett a célpont? – kérdezte Cerise. – Hogyan tudná valaki megölni őt naplemente után? Hiszen eltűnik az árnyékban.

– És napkeltekor visszakapja szilárd alakját, ott, ahová a lelke vonzódik, ez a hely pedig jelenleg Lady Champlain ágya.

– Ó, ezt nem tudtam. – Cerise mindig is azt feltételezte, a király halandó teste valamilyen szignifikáns helyen jelenik meg, nem pedig egy adott személy jelenlétében. Az, hogy a teste követi a szellemét, az átok furcsán romantikus eleme volt, amire Cerise nem számított. – Ugyanez a helyzet, amikor nappali órákat veszít? Akkor is Lady Champlain mellett jelenik meg?

– Egyelőre igen – felelte Padron atya. – De mint minden fiatalember esetében, az ő érzései is köztudottan megváltoznak.

Csapodár lelkű király? Nem meglepő.

– De ki szeretné, hogy hamarabb meghaljon, mint ahogy eljön az ideje? Az üres trón háborút jelentene. Ez mindenki legnagyobb félelme.