A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Come Sundown

St. Martin’s Press, New York, 2017

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2017 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-579-1

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jasonnek és Katnek,
minden útitársak két legjobbikának

1. rész

UTAZÁS

Ha gyötrő láz emészti testünk,

Hánykódva, kínok között fekszünk;

Nem enyhül, hiába minden akarás,

A fájdalom marad, csak helyzetünk más.

ISAAC WATTS

PROLÓGUS

Nyugat-Montana, 1991

Alice Bodine egy sor csavarttűjű fenyő mögé húzódott be pisilni. Térdig érő havon kellett átkecmeregnie ahhoz, hogy legalább az a néhány fa valamiféle menedéket nyújtson, és pucér feneke (rajta a Portlandben szerzett szitakötős tetoválással) tiszta libabőr lett a hullámverésként morajló szélben.

Persze felmerült benne, minek is vesződik azzal, hogy félrevonuljon, hiszen már jó három mérföldet gyalogolt az elhagyatott mellékúton, és nem járt arra egyetlen kocsi vagy kisteherautó sem.

Vannak szokások, amiket az ember sosem vetkőzhet le, szögezte le magában, miközben felrángatta a farmerét.

Pedig isten tudja csak, mennyire próbált megszabadulni tőlük. Mindenáron meg akarta törni a szokások hatalmát, szakítani a szabályokkal, a renddel, az elvárásokkal. Miután majdnem három éven át vívta egyéni függetlenségi harcát mindennel szemben, amit szokványosnak, túl hétköznapinak ítélt, most mégis itt volt, és hazafelé vonszolta félig lefagyott hátsóját.

Vállára emelte a hátizsákját, aztán elindult vissza, az útnak alig nevezhető csapás felé, és térdét magasra emelve próbált belelépni a lábnyomokba, amiket idefelé jövet hagyott. A hátizsákban tartotta minden világi javát. Volt benne egy másik farmer, egy AC/DC-póló, egy Grateful Dead feliratú pamutpulóver (valami rég elfeledett pasas hagyta rá még abban az időben, amikor megérkezett Los Angelesbe), miniszappan és -sampon (az idahói Rigby egyik Holiday Innjéből, ahol takarítónőként dolgozott, de csak egészen rövid ideig, hála az égnek), óvszer, féltve őrzött sminkkészlete, tizenöt dollár nyolcvanhárom cent, no meg ami még megmaradt egy adag ötdollárnyi értékű, elég tisztességes fűből (egy pasitól nyúlta le, akivel valahol Oregon keleti részén bulizott egy kempingben).

Azt mondogatta magában, hogy azért vette hazafelé az irányt, mert elfogyott minden pénze, és mert semmi kedve nem volt ahhoz, hogy az életben akár csak még egyszer kénytelen legyen áthúzni valami bunkó ondófoltos ágyneműjét. Emellett valahol mélyen azt is érezte, nem sok választja el attól, hogy belőle is olyan üres pillantású nő legyen, mint akiket a kétesebb negyedek utcáin látott strichelni a városokban, amelyeken átutazott.

Azt mindenesetre elismerte, hogy ehhez elég közel került. Ha az ember eléggé éhes, eléggé fázik, eléggé fél, akkor nem tűnik nagy ügynek áruba bocsátania a testét egy rendes vacsoráért és elfogadható szobáért cserébe. Hiszen csak szexről van szó…

Igazság szerint azonban – és akadtak olyan pillanatok, amikor szembenézett az igazsággal –, bizonyos határokat nem akart átlépni. Igazság szerint haza akart menni. Hiányzott neki az anyja, a nővére, a nagyszülei. Vágyott a saját szobájára, melynek szép rózsaszínűre festett falait plakátok borították, és ablakai a hegyekre néztek. Annyira szerette volna beszívni a reggelente a konyhában terjengő szalonna- és kávéillatot… megülni egy vágtázó lovat.

A nővére férjhez ment… Hát nem éppen az a teljességgel szokványos, ostoba esküvő bírta döntésre? Nem az volt az utolsó csepp a pohárban? Reenie-nek mostanra tán már gyereke is született… Valószínűleg igen… És nyilván ugyanolyan átkozottul tökéletes, mint amilyen mindig is volt.

De még ez is hiányzott neki… még Maureen bosszantó tökéletessége is…

Így hát tovább bandukolt, megtett egy újabb mérföldet. Goodwill adományboltból szerzett kopottas polárfelsője alig védte a hidegtől, tízévesnél is régibb csizmája talpa csattogott a keskeny padka keményre fagyott haván.

Átvillant az agyán, hogy haza kellett volna telefonálnia Missoulából. Egyszerűen csak le kellett volna nyelnie a büszkeségét, és felhívnia őket. A nagyapja eljött volna érte… ő sosem prédikált. De közben Alice azt is elképzelte, ahogy végiglépked a farm felé vezető úton. Mit lépked? Peckesen végigsétál rajta.

És akkor minden leáll, mindenki abbahagyja, amivel foglalkozik. A farmon dolgozók, a lovak, még a mezőn legelő marhák is. Blue, öreg kutyájuk odanyargal hozzá, hogy üdvözölje. Az anyja kilép a tornácra…

A tékozló lány hazatér.

Sóhajtott egyet, meleg leheletét a metsző, hideg szél azonnal elsodorta.

Igazán tudhatta volna… tudta is… de amikor Missoulában sikerült autóstopot fognia, azt egyfajta biztató jelnek tekintette. A kocsi pedig elhozta egy olyan pontig, ahonnan Alice otthona már csak tizenkét mérföldnyire volt.

Lehet, hogy nem ér haza estére… Ez aggasztotta. A hátizsákjában volt ugyan egy zseblámpa, csak az elemek nem működtek valami megbízhatóan. Volt öngyújtója is… De ahányszor arra gondolt, hogy sátor, takaró és étel nélkül kellene letáboroznia valahol (a vize már két mérfölddel korábban elfogyott), újra rákapcsolt, és még gyorsabban kutyagolt tovább.

Megpróbálta elképzelni, hogy milyen szavakkal fogadják majd. Örülni fognak neki… ez biztos. Talán neheztelnek egy kicsit amiatt, ahogy lelépett… mindössze egy arrogáns hangvételű cetlit hagyott. De tizennyolc éves volt, elég idős ahhoz, hogy azt tegye, amit akar. És ő nem akart továbbtanulni, nem akarta a házasság börtönét, és nem akart valami pocsék melót a farmon sem.

Szabadságra vágyott, és meg is szerezte magának.

Most pedig, huszonegy évesen azt a döntést hozta meg, hogy hazamegy.

Talán nem is esik majd annyira nehezére a farmon dolgozni. Talán azt is fontolóra veszi, hogy beiratkozik egy főiskolára, hallgat néhány kurzust.

Végtére is felnőtt nő.

A felnőtt nő vacogva harapta össze a fogát, de ment tovább. Remélte, hogy a nagyszülei még élnek, de belé nyilallt a bűntudat, hiszen nem lehetett teljesen biztos abban, hogy a nagymamája vagy nagypapája még mindig életben van.

Dehogynem, nyugtatgatta magát. Mindössze három évig voltam távol. Nagyi nem fog haragudni, legalábbis nem túl sokáig. Az lehet, hogy egy kicsit leszid. Jaj, de sovány vagy! És mi a fészkes fenét műveltél a hajaddal?

Alice arcára mosolyt csalt a gondolat, és jobban ráigazította sísapkáját rövid hajára, amit ő maga festett szőkére – a létező legvilágosabb árnyalatra. Szeretett szőke lenni, tetszett neki, hogy a divatos színtől a szeme még zöldebbnek tűnt.

De még ennél is jobban tetszett, amikor elképzelte, hogy nagypapa erősen magához öleli, leülnek a többfogásos vacsorához – hiszen már majdnem hálaadás van! –, aztán ő elmeséli merev és fantáziátlan családjának a vele megesett kalandokat.

Hiszen látta a Csendes-óceánt, úgy sétált végig a Rodeo Drive-on, akár valami filmsztár, kétszer még statisztált is igazi filmekben. Rendes szerepet kapni rendes filmekben talán jóval nehezebb volt, mint korábban képzelte, de legalább megpróbálta.

Bebizonyította, hogy elboldogul egyedül is. Képes mindenfélét csinálni, látni, megtapasztalni. És ha a családja túl sokat piszkálja, akkor ezt újra megteheti.

Ingerülten pislogott párat, és megtörölte könnybe lábadt szemét. Nem fog könyörögni. Nem fog rimánkodni, hogy fogadják vissza, fogadják be.

Édes isten, mást sem akart, csak otthon lenni.

A nap egyre lejjebb járt, és a szögéből ítélve világossá vált Alice számára, hogy estig biztosan nem fog hazaérni. Beleszimatolt a levegőbe, és érezte, hogy havazni fog. Ha… ha esetleg átvágna a fákon, a mezőkön, akkor eljuthatna Skinnerék farmjára.

Megállt. Kimerült volt, megviselt. Biztonságosabb az úton maradni… de ha elindul toronyiránt, azzal egy jó mérföldet, akár többet is levághat az előtte álló útból. Emellett van arra pár faház is, már amennyiben jól emlékszik. Teljesen primitív kunyhók, amelyekben a vadont kedvelők töltötték a szabadságukat, de betörhetne valamelyikbe, tüzet rakhatna, tán még néhány konzervet is találna…

Végignézett az előtte elnyúló, végtelennek tűnő úton, aztán tekintete átsiklott a hótakaró alatt megbújó földekre és a hósipkás hegyekre, amelyek belemeredtek a közelgő hófelhőktől szürkéskékre váltó alkonyi égbe.

Alice később sokat gondolt erre a bizonytalankodásra… a metsző szélben, az útpadkán habozva töltött néhány percre. A percekre, amelyek után tett egy lépést a földek, a hegyek felé… amelyek után elindult a fenyők egyre hosszabbá nyúló árnyéka felé… amelyek után maga mögött hagyta az utat.

Először egyáltalán nem figyelt fel a közeledő jármű berregésére, pedig az eltelt több mint két órában ez volt az első zaj, ami nem a saját lélegzése, csizmája csattogása vagy a fák között végigsuhanó szél hangja volt.

De amikor tudatosult benne, hogy mit is hall, azonnal elkezdett visszafelé botorkálni a havon át, és a szíve nagyot dobbant, amikor megpillantotta a lassan közeledő kisteherautót.

Előrelépett, és ezúttal nem a hüvelykujját emelte fel, ahogy utazásai során már annyiszor, hanem mindkét karját lengetve jelezte, mekkora bajban van.

Talán nem itt töltötte az utóbbi három évet, de vidéki lánynak született, és itt is nevelkedett. Igazi montanai volt. Itt senki sem húz el egy nő mellett, aki egy elhagyatott úton segítséget kér.

Amikor a jármű megállt, Alice arra gondolt, hogy még az életben semmit sem talált annyira szépnek, mint a rozsdás, kék Ford látványát a puskatartóval, a ponyvával letakart platóval, a VALÓDI HAZAFI matricával a szélvédőn.

Amikor a kocsi vezetője letekerte az ablakot és kihajolt, a lány a könnyeivel küzdött.

– Úgy látom, ráfér magára a segítség.

– Hát, örülnék, ha elvinne egy darabon. – Alice arcán mosoly futott át, de közben végigmérte a férfit. Jól jött az autóstop, de azért nem volt ostoba.

A férfi viseltes irhakabátot hordott, rövidre vágott, barna haján benyomott tetejű, barna cowboykalapot.

Jóképű, ami sosem árt, villant át Alice agyán. Nem fiatal… legalább negyvenéves lehet. A szeme is sötét, a tekintete elég barátságos.

Hallotta, hogy a kocsiban country szól, egy lendületes sortánc dallama.

– Milyen messzire megy? – tudakolta a férfi nyugat-montanai módon elnyújtottan, dallamosan ejtve a szavakat.

– A Bodine-farmra. Ott van a…

– Persze, tudom, hogy hol a Bodine-farm. Ott megyek el mellette. No, ugorjon be.

– Köszönöm! Köszönöm, igazán kedves. – Alice ledobta a hátizsákját, majd belendítette maga mellé, miután beszállt.

– Lerobbant a kocsija? Nem láttam az úton semmit…

– Nem. – A lány a lába mellé helyezte a hátizsákot, és beszélni is alig tudott, olyan jólesett neki a kisteherautó fűtőrendszeréből áramló meleg. – Missoulából jövök, stoppoltam, de a sofőr innen olyan hatmérföldnyire kitett, mert másfelé vezetett az útja.

– Hat mérföldet gyalogolt?

Alice boldogan hunyta le a szemét, amikor megérezte, hogy a lábujjai helyén lévő jégkockák olvadásnak indulnak.

– Két órája jövök, de a magáé az első jármű, amivel találkoztam. Nem úgy terveztem, hogy végig kutyagolni fogok. Szörnyen örülök, hogy mégsem kell.

– Elég hosszú út, főleg egy ilyen apró teremtésnek, aki ráadásul egyedül van. Hamarosan be is sötétedik.

– Tudom. Ezért is olyan nagy szerencse, hogy erre járt.

– Bizony, nagy szerencse – ismételte el a férfi.

A lány nem figyelt fel a felé lendülő ökölre. Olyan gyors mozdulat volt, és annyira meglepte. Az ütéstől mintha szétrobbant volna az arca. A szeme fennakadt, és már el is vesztette az eszméletét.

A második ökölcsapást már nem érezte.

A férfi fürgén kirángatta a fülkéből, aztán az ernyedt testet begurította a platóra, a ponyva alá. Nagyon feldobta az ölébe hullott lehetőség.

Megkötözte a lány kezét, lábát, betömte a száját, aztán rávetett egy régi takarót.

Nem akarta, hogy megfagyjon, mire hazaér vele.

Jó néhány mérföld állt még előttük.

1. FEJEZET

A jelen

Az egyre erősödő hajnali fény rózsás árnyalatúra festette a hóval borított hegyeket. Jávorszarvasok bőgtek, miközben reggeli vándorútjukon átkeltek a ködön, egy kakas kitartóan kukorékolva igyekezett mindenkit felverni.

Bodine Longbow-nak már csak pár korty kávéja maradt. A konyhaajtóban állva nézte, hallgatta, hogyan veszi kezdetét ez a szerinte tökéletesnek ígérkező novemberi nap.

Amit egyetlen dolog tehetett volna még nagyszerűbbé: ha kap hozzá egy plusz órát. Gyerekkora óta szerette volna, ha egy nap huszonöt órából áll – egyszer még le is körmölte, mi mindent végezhetne el, ha hatvan perccel több állna a rendelkezésére.

Mivel a Föld nem változtatott a forgási szokásain, ő maga lett kénytelen behozni a hiányzó időt azzal, hogy csak ritkán aludt fél hatnál tovább. Mire hajnalodni kezdett, már túl volt a reggeli edzésén – ez pontosan egy órát jelentett –, zuhanyozott, összeszedte magát, felöltözött, megnézte az e-mailjeit és sms-eit, reggelire joghurtot evett (folyton igyekezett meggyőzni magát arról, hogy szereti) müzlivel (amit semmivel sem kedvelt jobban a joghurtnál), és közben a táblagépén megnézte, miféle feladatok várnak rá aznap, és mikor.

Erre nem igazán volt szüksége, mivel kívülről fújta a napi időbeosztását, de Bodine hitt abban, hogy érdemes alaposnak lenni.

Most, hogy már mögötte volt a nap hajnal előtti része, megengedhetett magának pár pillanatot, amelyben kiélvezheti reggeli lattéját – dupla presszókávé magas zsírtartalmú tejjel és egy spriccentésnyi karamellel. (A szíve mélyén megszólaló bíráló hangot azzal áltatta, hogy ez utóbbiról előbb-utóbb le fog szokni.)

Nemsokára befut a háztartás többi tagja is, apja és fivérei, akik már korábban kimentek ránézni az állatállományra, és kiadni a munkát a farmon dolgozóknak. Mivel Clementine szabadnapos volt, Bodine tudta, hogy anyja hamarosan besuhan a konyhába, ahol derűsen, fürgén tökéletes montanai reggelit kanyarít. Miután megetette a három férfit, Maureen rendbe teszi a konyhát, aztán már siet is a Bodine Üdülőközpontba, ahol értékesítési vezetőként dolgozik.

Maureen Bodine Longbow egyfolytában ámulásra késztette a lányát.

Bodine nemcsak abban volt biztos, hogy az anyja egyáltalán nem vágyik arra a bizonyos napi plusz egy órára, de abban is, hogy szüksége sincs rá ahhoz, hogy elvégezzen mindent, amit csak kell, tegyen arról, hogy a házassága továbbra is szilárd alapokon álljon, részt vállaljon két bonyolult üzleti vállalkozásban is – a farm és az üdülőközpont feladataiban –, miközben sikerül az életet is teljes mértékben kiélveznie.

Épp ez villant át Bodine agyán, amikor Maureen besietett. Csinos vonású arcát rövid, gesztenyeszínű fürtök övezték. Élénk pillantású, zöld szemével mosolyogva szemlélte a lányát.

– Jó reggelt, kicsikém.

– Jó reggelt. Nagyszerűen festesz.

Maureen végighúzta kezét a keskeny csípőjére simuló erdőzöld ruhán.

– Ma egyik megbeszélésem a másikat követi. Muszáj jó benyomást keltenem.

Kinyitotta a kamrába vezető régimódi faajtót, benyúlt, és leakasztott egy fehér kötényt a kampóról.

Arra a zöld ruhára egyetlen csepp szalonnazsír sem merészel fröccsenni, gondolta Bodine.

– Csinálnál nekem is egy lattét? – fordult felé az anyja, miközben megkötötte a kötény pántját. – A tied a legfinomabb.

– Persze. Nekem meg mindjárt találkozóm lesz Jessie-vel. – Ezzel Jessica Baazovra célzott, aki már három hónapja dolgozott rendezvényszervezőként az üdülőközpontban. – Linda-Sue Jackson esküvőjéről kell beszélnünk. Linda-Sue tízkor érkezik.

– Hmmm. Apád azt meséli, hogy Roy Jackson mindig telesírja a söröspoharát, amikor felmerül, hogy mennyibe kerül a lánya férjhez menetele, én viszont tudom, hogy Linda-Sue mamája nem adja alább a tökéletes esküvőnél, sőt… Ha képesek lennénk leszervezni az angyalok mennyei karát, akkor a lánya az ő dalukra vonulna végig a padsorok között.

– Jessie valószínűleg el tudná intézni, amennyiben megfizetik a dolgot – jegyezte meg Bodine a lattéhoz való tej felgőzölésére koncentrálva.

– Remekül beválik, ugye? – Maureen a nyolc gázégős tűzhelyre tett egy óriási serpenyőt, és elkezdte átsütni a szalonnát. – Tetszik nekem az a lány.

– Neked mindenki tetszik. – Bodine átnyújtotta anyjának a lattét.

– Vidámabb az élet, ha kedveled az embereket. Mindenkiben van valami jó, csak meg kell találni.

– Például Adolf Hitlerben? – érdeklődte meg Bodine.

– Nos, figyelembe véve, hogy miféle alak volt, annyit mindenesetre elmondhatunk, hogy miatta jött létre egy határvonal, amit soha többé nem akarunk átlépni. Ez tulajdonképpen jó dolog.

– Anyu, nincs senki, aki hozzád fogható lenne – hajolt le hozzá Bodine, hogy puszit nyomjon az arcára. Már tizenkét éves korában sikerült lehagynia 160 centi magas anyját. – De mielőtt elindulnék, annyi időm még van, hogy megterítsem az asztalt.

– Ó, szívem, de hiszen neked is reggelizned kell.

– Ettem joghurtot.

– De azt utálod.

– Csak miközben eszem, egyébként tudom, hogy jót tesz nekem.

Maureen nagyot sóhajtott, kiszedte a szalonnát, hogy lecsepegjen róla a zsír, és berakott egy újabb adagot a serpenyőbe.

– Esküszöm, néha olyan, mintha gondosabb anyja lennél magadnak, mint én valaha is voltam.

– Te vagy a világ legjobb anyukája – tiltakozott Bodine, és kiemelte a konyhaszekrényből a hétköznapi használatra való tányérokat.

Maureen már azelőtt meghallotta a lármát, hogy kinyílt volna a hátsó ajtó, amin aztán be is özönlöttek élete férfijai két kutya társaságában.

– Töröljétek meg a lábatokat!

– Ugyan már, Reenie, mintha bizony elfeledkezhetnénk róla. – Sam Longbow lekapta a kalapját. Maureen asztalához senki sem ülhetett le fejfedővel.

Sam több mint 190 magasra nőtt, aminek a legnagyobb részét hosszú lába tette ki. Erős csontozatú, jóképű férfi volt, fekete hajában egy ezüst sáv húzódott, mélybarna szeme sarkát ráncok szabdalták.

Bal oldali metszőfoga kissé ferde volt, ami Bodine szerint elbűvölővé tette a mosolyát.

A húgánál két évvel idősebb Chase fogasra akasztotta cowboykalapját, majd kibújt a zekéjéből. Magasságát és testalkatát az apjától örökölte, ahogy az összes Longbow gyerek, vonásai, haja és szeme színe azonban az anyját idézte.

A Bodine-nál három évvel fiatalabb Rory mindkét szülőjére hasonlított mélybarna hajával, eleven pillantású zöld szemével és arcvonásaival. Leginkább úgy festett, mint amilyen Sam Longbow lehetett huszonkét éves korában.

– Anyu, tudnál annyi reggelit csinálni, hogy még egy valaki jóllakjon?

Maureen felvont szemöldökkel fordult Chase felé.

– Mindig tudok annyit csinálni, hogy még valaki jóllakjon. És ki az a bizonyos személy?

– Meghívtam Calt reggelizni.

– Hát akkor tegyél ki még egy tányért – utasította az anyja. – Elég régen fordult elő utoljára, hogy Callen Skinner az asztalunknál ült.

– Visszajött?

Chase mindössze egy biccentéssel felelt Bodine kérdésére, aztán már ment is a kávéfőző felé. – Múlt éjjel érkezett meg. Épp beköltözik a kunyhóba, ahogy megbeszéltük. Szerintem egy rendes reggeli sokat lendítene az ügyön.

Chase feketén itta a kávéját, Rory azonban jó adag tejet és cukrot döntött a magáéba.

– Cal egyáltalán nem úgy fest, mint valami hollywoodi cowboy – jegyezte meg közben.

– Legifjabb gyermekünk számára ez csalódás – jegyezte meg Sam, miközben kezet mosott a hatalmas, beépített mosogatónál. – Rory abban reménykedett, hogy Cal majd csörgő sarkantyúval, tükörfényesre suvickolt csizmában, ezüstpántos kalapban jár-kel.

– Na de hogy ezek közül egy sem? – Rory vett a szalonnából. – Szinte ugyanolyan, mint amikor elment innen. Talán idősebb kicsit.

– Egy évvel sem öregebb nálam. És igazán hagyhatnál nekünk is abból a szalonnából.

– Van még – közölte békésen Maureen, és felemelte az arcát, amikor Sam lehajolt, hogy megcsókolja.

– Reenie, olyan csinos látványt nyújtasz, akár egy elegáns desszertes doboz. És a szagod is éppolyan finom.

– Egész délelőtt megbeszéléseim lesznek.

– Ha már szóba kerültek a megbeszélések… – Bodine az órájára pillantott. – Mennem kell.

– Ó, szívem, nem maradhatnál egy kicsit, hogy üdvözöld Callent? Hiszen majdnem tíz éve láttad utoljára azt a fiút.

Nyolc éve, pontosított magában Bodine, és be kellett ismernie, hogy kíváncsi Calre. De…

– Sajnálom, nem lehet. Majd úgyis találkozunk… ahogy veletek is – fordult apjához, és puszit nyomott az arcára. – Rory, az irodában át szeretnék veled venni néhány dolgot.

– Ott leszek, főnök.

A lány horkantva felnevetett, és indult az előtér felé, ahová korábban már betette napi anyagokkal megtömött táskáját.

– Délutánra megjön a hó – kiabálta vissza, belebújt a kabátjába, felvette kalapját, kesztyűjét, nyaka köré tekerte a sálját, aztán kilépett a reggeli hidegbe.

Úgy egyperces késésben volt, ezért szaporán szedte a lábát a kisteherautójáig. Tudta eddig is, hogy Callen visszatér, hiszen ott volt a családi kupaktanácson, amikor eldöntötték, hogy felveszik a farmra főlovásznak.

Amennyire csak vissza tudott emlékezni, Callen mindig is Chase legjobb barátja volt. Bodine számára először az élete megkeserítője volt, majd teljesen beleesett a fiúba, bár ezt titkolta, és aztán elölről kezdődött az egész: élete megkeserítője, rajongása titkos tárgya.

Azt már képtelen volt felidézni, hogy épp hogyan érzett Callen iránt, amikor a fiatalember elhagyta Montanát. Miközben kigurult a farmon átvezető útra, melyen keményre és barázdásra fagyott a ledöngölt hó, hirtelen ráébredt arra, hogy Callen annyi idős sem volt, mint Rory, amikor elment otthonról.

Úgy húszéves lehetett, számolgatta magában, és nyilván elég ingerült meg dühös, mivel elvesztette az öröksége jelentős részét. Azt a földdarabot, amit Sam Longbow vett meg Skinneréktől, amikor a fiú apjára „rossz idők jártak” – ahogy azt jól nevelten megfogalmazták.

Callen apjára azért jártak rossz idők, mert a jó időket mind elverte szerencsejátékon. Bodine nem egyszer hallotta az apjától, hogy Mr. Skinner milyen elmondhatatlanul pocsék játékos volt, de úgy függött a szerencsejátéktól, mint mások az alkoholtól.

Így hát Callen Skinner útra kelt, hogy szerencsét próbáljon, amikor már alig ötven angol holdnyi maradt csak a birtokból, amit pedig biztosan nagyon szeretett.

Chase szerint Cal elég sokra vitte, mivel végül filmforgatásokon dolgozott lovakkal.

És most, hogy meghalt az apja, az anyja megözvegyült, a nővére férjhez ment és lett egy kisgyereke (a másikkal pedig épp terhes volt), Callen visszatért.

Bodine eleget hallott az ügyről ahhoz, hogy tudja, a megmaradt Skinner-birtok nem ér annyit, mint amekkora jelzálog és adósság terheli. A főépület üresen áll rajta, mivel Mrs. Skinner odaköltözött a missoulai takaros kis házba, ahol a lánya élt a családjával, és ahol Savannah-nak meg a férjének volt egy kézműves termékeket árusító boltocskája.

Bodine úgy sejtette, a családja hamarosan újra összeül, hogy megbeszéljék a megmaradt ötven angol holdnyi terület megvásárlását, és autóvezetés közben el is tűnődött azon, hogy a farm vagy inkább az üdülőközpont járna jobban a földterülettel.

Fel kellene újítani a házat, morfondírozott magában, aztán csoportoknak kiadni. Vagy rendezvényekre. Kisebb esküvőkre, vállalati bulikra, családi összejövetelekre.

Vagy talán nem kellene sem időt, sem pénzt ölni bele, hanem lebontani, és valami újat építeni a helyére.

Megfordult a fejében néhány lehetőség, amikor áthaladt a lóherés logóval díszített Bodine Üdülőközpont feliratú kapuív alatt.

Miközben rákanyarodott a belső útra, észrevette, hogy már égnek a fények a Kereskedelmi Állomáson, ahol nyitáshoz készült az első műszakba beosztott személyzet. Ezen a héten épp egy bőrdíszműves árukat és eszközöket felsorakoztató bemutató volt soron, ami biztosan odacsábít néhányat az üdülőközpont késő őszi időszakot választó vendégei közül. Rory dinamikus marketinges csapatának köszönhetően akár olyan látogatók is felbukkanhatnak, akik nem az üdülőtelepen tartózkodnak, épp csak ebédelni ugrottak be az Abrakostarisznyába.

Bodine lefékezett a széles tornácú, hosszú, alacsony épület előtt, amely a recepciónak is otthont adott.

A látvány mindig büszkeséggel töltötte el.

Még világra sem jött, amikor az anyja, a nagyanyja és dédnagyanyja összeültek, és megszületett az üdülőtelep gondolata. A terv végrehajtásában a nagyanyja, Cora Riley Bodine vállalta az irányító szerepét.

Az eredetileg egyszerű, fizetővendégeket fogadó vadnyugati farm olyan fényűző üdülőteleppé nőtte ki magát, ahol a vendégek ötcsillagos étteremben étkezhettek, és személyre szabott szolgáltatásokban részesültek, legyen az kaland, kényeztetés, rendezvények, szórakoztatás vagy más. Mindezt azon a több mint harmincezer angol holdnyi területen, amely egyébként magába foglalta a lótenyésztésre specializálódott farmot is. És mindehhez ott van még a Montana nyugati vidékét jellemző csodálatos táj, futott végig a lány fején, miközben kiszállt a kisteherautóból.

Besietett az épületbe. Pár vendég épp a rendesen megrakott, lobogó lángú kandalló előtt élvezte reggeli kávéját.

Helyeslően biccentett, amikor megcsapta orrát a sütőtök és szegfűszeg őszies illata, és mindössze intett egyet a pult felé, mert szeretett volna mielőbb beérni az irodájába, hogy előkészítse a napot. Aztán mégis visszakanyarodott, amikor meglátta, milyen vadul integet neki Sal, az élénk természetű, vörös hajú recepciós, akit Bodine általános iskolás kora óta ismert.

– Csak gondoltam, szólok, hogy Linda-Sue az imént telefonált, mert egy kicsit késni fog.

– Mindig késik.

– Igen, de ezúttal meg is említette, nem egyszerűen elkésett. El kell még mennie, hogy felvegye az anyját.

A hírtől Bodine gondosan megtervezett napjának szilárd talapzatán megjelent az első repedés. – Az anyja is eljön a megbeszélésre?

– Sajnálom – mosolygott rá szomorkásan Sal.

– Hát, ez főleg Jessie problémája lesz, de azért köszönöm a figyelmeztetést.

– Jessie még nem futott be.

– Semmi baj, én jöttem korán a megbeszélésre.

– Mindig korán jössz – kiabálta Sal a távozó Bodine után, aki épp befordult az üdülőközpont igazgatói irodája felé vezető folyosóra. A saját irodája felé vezető folyosóra.

Tetszett neki a helyiség mérete. Elég nagy volt ahhoz, hogy értekezleteket tarthasson benne a személyzettel vagy az igazgatósággal, de közben nem túl nagy, így ezek a találkozók bensőségesek és személyesek maradhattak.

A kettős ablakon át rálátott a kikövezett ösvényekre, annak az épületnek egy részére, amelyben az Abrakostarisznya és az ennél jóval elegánsabb étterem, a Csarnok volt, és a hegyek felé hullámzón elnyúló földekre.

Nagyanyja régi íróasztalát szándékosan úgy állította fel, hogy az ablaknak háttal üljön, és így megakadályozza, hogy elkalandozzon a figyelme. Volt még két magas támlájú bőrszéke, amelyek helye eredetileg a régi farmépület dolgozószobájában volt, és egy kisebb kanapéja – hajdan az anyja használta –, amit Bodine élénk, a nyári ég kékjét idéző szövettel húzatott be.

A sarokban álló fogasra akasztotta a kabátját, kalapját és sálját, aztán tenyerével lesimította a haját – fürtjei feketék voltak, mint az apjáé, és hosszú, a hátára lelógó fonatban fogta össze őket.

A nagyapjára hasonlított – legalábbis özvegyen maradt nagyanyja mindig ezt mondta. Bodine látott róla fényképeket, és el kellett ismernie, hogy tényleg emlékeztet a fiatal, végzetes sorsú Rory Bodine-ra, aki a huszonharmadik születésnapja előtt vesztette életét Vietnamban.

A fiatalembernek merész pillantású, zöld szeme és széles szája volt, a felsőajka dúsabb az alsónál. Hullámos, fekete hajával ellentétben Bodine-é egyenes szálú volt, de egyforma volt magas járomcsontjuk, apró, harcias orruk és fehér, írekre jellemző bőrük, amely tengernyi napvédő krémet igényelt.

A nő azonban szeretett arra gondolni, hogy a nagyanyja komoly üzleti érzékét örökölte.

A pulthoz lépett, amin egy elviselhető kávét készítő kapszulás kávéfőző állt, aztán a bögréjével letelepedett az íróasztalhoz, hogy átnézze az első két találkozójához készített jegyzeteit.

Épp egy egyidejűleg bonyolított telefonhívás és e-mail-írás végén járt, amikor Jessica belépett az irodájába.

Maureenhez hasonlóan a nő ruhát viselt, csak az övé feltűnő, vörös holmi volt, amit rövid, krémszínű bőrdzsekivel párosított össze. Alacsony szárú, ám magas sarkú csizmája öt percet sem bírt volna a hóban, viszont árnyalatában tökéletesen illett a ruhához – mintha ugyanazzal a festékkel festették volna mindkettőt.

Bodine egyszerűen kénytelen volt csodálattal adózni a nő könnyed és tévedhetetlen stílusának.

Jessica elegáns kontyba fogta össze melírozott szőke haját, ahogy munkanapokon általában. Rúzsa – a csizmához hasonlóan – ugyanolyan színű volt, mint a vörös ruha, és remekül illett ívelt járomcsontjához, keskeny, egyenes orrához és tiszta, gleccserkék szeméhez.

Leült, hogy megvárja Bodine telefonbeszélgetésének végét, de addig is elővette dzsekije zsebéből a saját mobilját, és végiggörgőzött valamin.

Bodine befejezte a hívást és hátradőlt.

– A Western Írók Szövetségének koordinátora keresni fog egy háromnapos összejövetel és az ezt követő bankett ügyében.

– Időpontok már vannak? Résztvevők száma?

– Kilencvennyolc főre tervezik. Ami a dátumokat illeti, január kilencedikén érkeznének, és tizenkettedikén távoznának.

– Most januárban?

Bodine elmosolyodott.

– Meghiúsult az eredeti helyszínre vonatkozó tervük, úgyhogy kapkodniuk kell. Ellenőriztem a beosztásunkat, és szerintem beleférnek. Az ünnepek után úgyis van egy nyugalmasabb időszak. Két napon át fenntartjuk a Malmot a konferencia ülései és a bankett számára, meg a koordinátor által igényelt számú faházat. A nő… Mandy a neve… úgy tűnt, jó szervező, csak most kicsit kétségbeesett. Már átküldtem neked, anyának és Rorynak az e-mailt a részletekről. A költségvetésükbe beleférünk.

– Rendben. Beszélek a koordinátorral, megtudom tőle az étkezésre vonatkozó elképzeléseiket, a közlekedést, hogy milyen tevékenységek érdeklik őket, és így tovább. Írók?

– Aha.

– Akkor odaszólok a Vadnyugati kocsmába. – Jessica valamit beírt a mobiljába. – Még nem szerveztem rendezvényt írók számára úgy, hogy végül ne óriási italszámlába torkollt volna.

– Ez nekünk nem rossz hír. – Bodine a kávéfőző felé bökött hüvelykujjával. – Szolgáld ki magad.

Jessica válaszképpen megemelte azt a jellegzetes, élénkzöld színű, egyedül a Bodine Üdülőközpontban kapható, hőszigetelt bögrét, amiben általában vizet hordott magával.

– Hogyan vagy képes kávé nélkül élni? – töprengett őszinte értetlenséggel Bodine. – Meg kóla nélkül. Hogyan lehetséges pusztán vízen élni?

– Mert a víz mellett ott van még a bor is. És a jóga, a meditáció.

– De ezektől leginkább elalszik az ember.

– Ha jól csinálod, akkor nem. Tényleg nem ártana többet jógáznod. És ha meditálnál, akkor valószínűleg kevesebb kávéra lenne szükséged.

– A meditáció csak eszembe juttatná mindazt, amit sokkal szívesebben csinálnék. – Bodine hátradőlve ide-oda forgott a székén. – Nagyon tetszik a dzsekid.

– Köszönöm. A szabadnapomon átmentem Missoulába pénzt költeni. Ami egyébként legalább olyan jót tesz az elmének és a léleknek, mint a jóga. Sal említette, hogy Linda-Sue késik egy kicsit, és… micsoda hír! Az anyja is vele jön.

– Igen, ez a legújabb. De majd megbirkózunk vele. Ötvennégy faházat vesznek ki három napra. Az esküvői próbavacsora, a szertartás, a fogadás… Gyakorlatilag csak ők lesznek a Zen Zónában az esküvő előtti napon, és emellett terveznek más mulatságokat is.

– Az esküvőig már csak négy hét van hátra, szóval nincs túl sok idő arra, hogy meggondolják magukat, és megint változtassanak valamin.

Bodine gúnyosan mosolyogva biggyesztette el az ajkát.

– Ismered Dolly Jacksont, nem?

– Dollyval elboldogulok.

– Inkább te, mint… bárki más – jutott elhatározásra Bodine. – Vegyük át, hogy mi az, amit tudunk.

Végigfutottak a listán az elejétől a végéig, és épp áttértek egy kisebb társaság ünnepi rendezvényére, amelyre egy héttel karácsony előtt kerül majd sor, amikor nyílt az ajtó, és Sal dugta be rajta a fejét.

– Linda-Sue és anyukája.

– Azonnal megyünk. Várj csak, Sal! Addig is rendelj nekik mimóza koktélt.

– Ez a beszéd!

– Okos húzás – jegyezte meg Jessica a recepciós távozását követően. – Kicsit kényezteted őket, kicsit megpuhítod őket.

– Linda-Sue nem olyan szörnyű. Chase gimiben járt vele úgy nagyjából öt percig. – Bodine felállt, és lesimította sötétbarna mellényét. – Viszont a mimóza biztosan nem árt. Gyere, vár a munka.

A csinos, vonzó domborulatokkal bíró, könnyen összezavarható Linda-Sue két kezét a melle előtt összekulcsolva fel-alá járkált a hallban.

– El tudod képzelni, anyu? Hogy minden fel van díszítve karácsonyra… a fák, a fények, a tűz lobog, mint most is… És Jessica azt mondta, a Malom valósággal ragyogni fog.

Miközben a lányát hallgatta, Dolly gyorsan lefirkantott valamit a magával hozott, tégla vastagságú, hófehér esküvői dossziéba.

A tekintete enyhén eszelősen csillogott.

– És vörös bársony… nem világos, hanem sötétvörös… A fehér szőnyeg helyett, amit az ösvényre akartunk teríteni ott, ahol a szán megáll. Sokkal jobban kiemeli majd a ruhádat. És komolyan mondom, kelleni fog egy hárfás… vörös bársonyruhában, olyan elegáns arany szegéllyel… Ő zenél majd, mialatt mindenki bevonul és leül.

Jessica nagy levegőt vett.

– Még több mimóza koktél kellene.

– Igazad van. – Mielőtt csatába indult volna, Bodine mosolyt erőltetett az arcára.

Bodine negyven percet volt hajlandó rászánni az „elegáns”, aranyozott dekorációban bővelkedő esküvőre, aztán menekülőre fogta. Jessica három hónapja dolgozott náluk rendezvényszervezőként, és ez idő alatt bebizonyosodott róla, hogy képes elboldogulni egy válogatós anyukával meg a tétovázó, idegeskedő menyasszonnyal.

Egyébként is be volt tervezve egy találkozója az ételért és innivalókért felelő beosztottjával, meg kellett válaszolnia az egyik sofőr néhány kérdését, és szerette volna kipipálni a listájáról a főlovászával folytatott beszélgetést is.

Irodájától úgy fél mérföld hosszú, kanyargósan emelkedő, murvával beszórt út vezetett a BSZK-hoz, a Bodine Szabadidőközponthoz, de mihelyt kilépett a csípősen friss levegőre, azonnal elhatározta, hogy nem autóval megy, inkább gyalog.

Szinte meg tudta szimatolni a havat a levegőben, és úgy tippelte, hogy még a délután közepe előtt elkezd esni. Egyelőre azonban csak a vizeskék égen tornyosuló felhőket lehetett látni.

Elballagott a zöld Kia kisautók mellett, amiket az üdülőtelep vendégei használhattak itteni tartózkodásuk alatt (szigorúan csak a birtok határain belül), aztán ráfordult a keskeny, murvával felszórt útra, és hirtelen teljesen egyedül találta magát.

Mindkét oldalon hóval borított földek terültek el. Megpillantott három őzet, amint épp átvágtattak a mezőn – vastag téli irhájuk sötétebb árnyalatú volt, fehér hátsójuk fel-felvillant.

Amikor meghallotta egy sólyom rikoltását, felnézett, aztán figyelte, ahogy lustán köröz a levegőben. Az üdülőközpontra vonatkozó hároméves tervében jelentős szerep jutott a solymászatnak, és már az első éve végére komoly előrelépést tett ezen a téren.

A szél felkapta a földről a havat, ami csillogó porfelhőként kavargott a nő körül. Bodine csizmája hangosan kopogott a keményre fagyott talajon.

A BSZK közelében valami mozgásra lett figyelmes – az istállóból valamelyik alkalmazott épp áthajtott néhány lovat az időjárástól védett karámba. A szél felé sodorta a meleg lószagot, amelybe belevegyült a beolajozott bőr, a széna és takarmány illata is.

Amikor a vastag zekét és barna Stetson kalapot viselő férfi felé pillantott, Bodine üdvözlésképpen felemelte a kezét. Abe Kotter épp egy tarka kanca szőrét kefélgette, de most megpaskolta a tomporát, aztán elindult a nő felé.

– Havazni fog – szólalt meg Bodine.

– Havazni fog – biccentett a férfi. – Denverből jöttek ketten, lovagolni akartak. Nem kezdők, szóval Maddie elvitte őket kicsit messzebbre. Most ért vissza.

– Majd szólj, ha bármelyik állatot át akarod küldeni a farmra, vagy másik jószágra kicserélni.

– Rendben. Gyalog jöttél a főépületből?

– Sétálni akartam, meg friss levegőn lenni. De tudod, mit, azt hiszem, felnyergelek egy lovat, azon megyek vissza, és közben útba ejtem a Bodine-ház hölgyeit.

– Üdvözletem mindenkinek. Majd én felnyergelek, Bo. Három Zoknira nagyon is ráfér egy kis testmozgás. Az én öreg csontjaimat pedig megkímélnéd ezzel.

– Még hogy öreg csontok… a nagyanyád térde kalácsát.

– Hatvankilenc leszek februárban.

– Ha azt állítod, hogy ez öreg, akkor ne lepődj meg, ha a nagyijaim céltáblának tekintik öreg csontjaidat.

A férfi felnevetett, hátralépett, és tovább csutakolta a tarka lovat.

– Talán igazad van, de akkor is kiveszem azt a téli szabadságot, amiről beszéltünk. Lemegyünk Arizonába meglátogatni a bátyámat, a feleségem meg én. Karácsony után azonnal indulunk, és áprilisig ott leszünk.

Bodine arcizma sem rezdült, pedig nagy volt a kísértés.

– Hiányozni fogsz te is, meg Edda is.

– Ahogy az évek múlnak, úgy lesz egyre nehezebb minden tél. – Abe felemelte a ló lábát, aztán elővett egy patatisztító kést, hogy rendbe tegye. – Télen úgysem akarnak annyian lovas túrára menni, meg ilyesmik. Maddie átveheti tőlem a munkát, pár hónapon át el fog boldogulni a lovakkal. Jó feje van, józanul gondolkodik.

– Beszélek vele. Bent van? Egyébként is be kell mennem, hogy váltsak pár szót Matt-tel.

– Most épp bent. Addig előkészítem Három Zoknit.

– Köszönöm, Abe. – A nő elindult, de pár lépés után megfordult, és visszament a férfihoz. – Mi az ördögöt művelsz majd Arizonában?

– Itt csapjon belém a ménkű, ha tudom, azt leszámítva, hogy nem fogok fázni.

Odabent Bodine tett egy kört. A hatalmas, pajtára emlékeztető épületben tavasztól októberig csoportok készültek fel a vadvízi evezésre, quad terepjárművel vagy lóval tett kirándulásokra, marhaterelésre és különféle túrákra.

Mihelyt azonban rendesen havazni kezdett, a nagy nyüzsgés alábbhagyott, s az üres épületben visszhangot vert csizmája kopogása, miközben az íves pult mögött álló, szabadidős tevékenységek szervezésével megbízott menedzsere felé tartott.

– Hogy vagy, Bo?

– Megvagyok, Matt, legyen ennyi elég. És te?

– Elég nyugis minden ahhoz, hogy megpróbáljuk utolérni magunkat. Van egy sífutó csoportunk, épp kint vannak, egy másik agyaggalamb-lövészetre ment. Holnapra egy tizenkét fős család lovas túrát kért, erről szóltam Chase-nek. Azt mondta, hogy Cal Skinner visszajött, és hogy majd ő foglalkozik a dologgal.

– Így van.

Bodine váltott néhány szót Matt-tel a leltárról, és arról, hogy milyen felszerelést, milyen eszközöket kell pótolni, aztán elővette a mobilját, amiben rögzítette a megjegyzéseit arról, hogy milyen plusz szabadidős tevékenységeket akart megbeszélni a Jackson-esküvővel kapcsolatban.

– Küldök egy e-mailt, amiben megírom az összes részletet. Egyelőre csak arról gondoskodj, hogy nagy vonalakban meglegyen minden, hívj be mindenkit, akire szükség lehet hozzá.

– Értem.

– Abe azt mondta, hogy Maddie itt van valahol.

– A női mosdóban.

– Oké. – A lány a mobiljára pillantva megnézte, hogy hány óra van, aztán visszacsúsztatta a zsebébe. Nagyon várta már, hogy ellovagolhasson a nagyikhoz, de aztán tényleg vissza kell mennie az irodájába. – Akkor várok pár percet.

Odaballagott az üdítős automatához. Jessicának igaza volt, tényleg több vizet kellene innia. Csakhogy ő egyáltalán nem vizet akart, hanem valamit, ami édes és pezseg. Egy nyavalyás kólára vágyott.

A fene essen Jessie-be, gondolta, bedugdosta a pénzérméket, majd kivette a palack vizet.

Épp ingerülten kortyolt egyet belőle, amikor Maddie kilépett a mosdóból.

– Hahó, Maddie.

Bodine a lovásza felé indult. Úgy találta, hogy Maddie mintha sápadt lenne, és bár azonnal visszamosolygott rá, a szeme fáradtnak tűnt.

– Szia, Bo. Most jöttem vissza a lovas túráról.

– Hallottam róla. Jól vagy? Mert mintha kicsit nyúzott lennél.

– Jól vagyok – legyintett Maddie, aztán sóhajtott egy nagyot. – Van annyi időd, hogy leülj velem egy percre?

– Persze. – A helyiségben több asztalka állt szétszórva, Bodine az egyik felé mutatott. – Minden rendben? Mármint itt? És otthon?

– Minden szuper. Tényleg szuper. – Maddie, aki a barátnője volt, amióta csak az eszét tudta, most leült, és hátratolta kalapját, amelynek karimája alól kilátszott állig érő, mézszőke haja. – Terhes vagyok.

– Terhes… Maddie! Ez remek! Hát nem remek?

– Remek, csodálatos és elképesztő. Meg egy kicsit ijesztő. De Thaddel úgy gondoltuk, miért várnánk. Csak múlt tavasszal házasodtunk össze, és azt terveztük, várunk egy évet, kettőt. De aztán azt mondtuk, minek tennénk. Szóval nekiláttunk…

Felnevetett és ujjával rákoppintott Bodine vizespalackjára.

– Kaphatok ebből egy kortyot?

– Az egész a tied lehet. Maddie, annyira örülök! Jól érzed magad?

– Az első két hónapban napjában háromszor rókáztam. Reggel ébredéskor, ebédidőben és vacsora tájt. Hamarabb elfáradok, mint régen, de az orvos szerint ez mindig így van. És az okádással állítólag most már hamar felhagyok. Nagyon remélem. Talán már el is kezdődött ez a szakasz, mert az előbb épp csak émelyegtem, de nem öklendeztem. Már ez is valami.

– Thad nyilván cigánykereket hány örömében.

– Igen.

– Hány hónapos terhes vagy?

– Szombaton leszek tizenkét hetes.

Bo kinyitotta a száját, aztán becsukta, majd visszavette a vizet, hogy igyon egy kortyot.

– Tizenkét hét…

Maddie sóhajtott egyet, és az alsó ajkába harapott.

– A legszívesebben azonnal szóltam volna neked, de minden könyvben azt mondják, hogy várj, míg túl nem jutsz az első három hónapon, az első trimeszteren. Senkinek sem beszéltünk a dologról, csak a szüleinknek… nekik egyszerűen muszáj volt… és még ezzel is vártunk egy hónapot.

– Egyáltalán nem tűnsz terhesnek.

– Majd fogok. Igazság szerint a farmerom dereka már most olyan szűk, hogy egy karabinerrel kapcsoltam össze.

– Viccelsz!

– Dehogy. – Hogy bizonyítson, Maddie fellibbentette az ingét, és megmutatta Bónak a kis ezüstszínű karabinert. – És nézd meg ezt is.

Leemelte a kalapját, és lehajtotta a fejét, hogy láthatóvá váljon, szőke haja tövénél úgy három centiméternyire már meglátszik az eredeti barna szín.

– Azt mondják, nem szabad festenünk a hajunkat. Esküszöm, addig le sem veszem a kalapom, míg a baba meg nem születik. Azóta nem láttam ezt a színt, hogy tizenhárom éves koromban először segítettél nekem befesteni azzal a Nice’n Easy hajfestékkel.

– Amiből egy keveset arra akartunk használni, hogy szőkére fessünk egy tincset a hajamban, ami aztán inkább rikító sütőtöksárga lett.

– Szerintem menő volt. Bo, én ugyan a szívem mélyén mindig is szőke voltam, most egy időre terhes barna lesz belőlem. Dagadt, kacsázva járó, ötpercenként pisilő barna csaj.

Bodine nevetve visszaadta barátnőjének a vizet. Maddie ivás közben megsimogatta egyelőre laposnak tűnő hasát.

– Másképpen érzem magam, komolyan, és ez valahogy olyan csodás. Bodine, anya leszek.

– Egészen kivételes anya leszel.

– Ezt már én is elhatároztam. De… szóval van még valami, amit nem szabad csinálnom.

– A lovaglás.

Maddie biccentett, aztán újra ivott egy kicsit.

– Ebbe nehezen akartam belemenni. Jézusom, hiszen egészen kicsi korom óta lovagolok. De az orvos ragaszkodik hozzá.

– Ahogy én is. Maddie, te ma lovas túrán voltál…

– Tudom. Szólnom kellett volna Abe-nek, de gondoltam, előbb neked mondom el. Abe folyton arról beszél, hogy milyen feladatokat veszek át tőle most télen, míg elutazik. Nem akartam megemlíteni, mert tényleg nagyon szeretne elmenni, de el tudtam képzelni, hogy akkor inkább letenne róla.

– Abe nem tesz le az utazásáról, te pedig nem ülsz nyeregbe addig, míg az orvosod meg nem engedi. Ez van, és kész.

Maddie újra az ajkába harapott, ami világosan jelezte, mennyire aggódik. Kinyitotta, majd visszacsavarta a vizespalack kupakját.

– Ott vannak a lovaglóórák is.

– Arra is lesz ember. – Valamit ki fogok találni, fogadkozott magában Bodine, hiszen ez a dolgom. – Azért a lovak mellett akad egyéb munka is a lovagláson kívül, Maddie.

– Tudom. Már így is átvettem a papírmunka egy részét. Tudok csutakolni, abrakoltatni, vezethetem a lószállító autót, kivihetem kocsival a vendégeket a Lovasközpontba. Aztán csinálhatom…

– Megmondom, mit csinálhatsz. Szerezhetsz egy listát az orvosodtól, amin rajta van, hogy mit szabad csinálnod, és mit nem. Ami a „szabad” felirat alatt van, azt folytatod. Amit pedig a „nem szabad” alatt sorol fel, azt abbahagyod.

– De az a helyzet, hogy az orvosom szörnyen óvatoskodó, és…

– Én is az vagyok – szakította félbe Bodine. – Vagy megkapom a listát, amit be is tartasz, vagy elbocsátlak.

Maddie duzzogva hátradőlt a széken.

– Thad szólt, hogy pontosan ezt fogod mondani.

– Mégsem egy idiótához mentél férjhez. És szeret téged. Ahogy én is. Most pedig menj szépen haza, vége a munkának.

– Ó, egyáltalán nem kell hazamennem…

– Hazamész – ismételte el Bo. – Szundítasz egyet. Utána felhívod az orvosodat, és közlöd a pasassal…

– Nő.

– Mindegy. Közlöd vele, hogy állítsa össze azt a listát, és küldje el neked és nekem is. Aztán majd meglátjuk. A legrosszabb, ami történhet veled, az lesz, hogy néhány hónapra székre cseréled a nyerget. – Bodine elvigyorodott. – Meg fogsz hízni.

– Alig várom.

– Az jó, mert így lesz. Most pedig indulás haza. – Bodine felállt, és a barátnőjéhez hajolt, hogy erősen megölelje. – Gratulálok.

– Köszönöm. Köszönöm, Bo. Mielőtt elmennék, még szólok Abe-nek is. Azt mondom, hogy te mindenről gondoskodsz, jó?

– Tedd azt.

– Sőt ha már itt tartunk, elmondom mindenkinek. Azóta várok erre, mióta rápisiltem arra a pálcikára. Hé, Matt! – Maddie felállt, és megpaskolta a hasát. – Terhes vagyok!

– Szent ég!

Bodine aztán már csak azt látta, hogy a férfi átveti magát a pult felett, és rohan, hogy felkapja Maddie-t.

A kisbabákról először a szülőknek szólnak, szögezte le magában, miközben kifelé tartott. De itt azért elég sokan vannak, akik rokonnak számítanak.

2. FEJEZET

Lovaglás közben Bodine végigvette magában, hogy mit kell tenni, mit lehet tenni, és minek lenne a legtöbb értelme. Komoly fejtörést jelentett, hogy elveszíti két lovakkal foglalkozó, kulcsfontosságú emberét: az egyiket tavaszig, a másikat jó nyolc hónapra. A kirakós darabkái mind a birtokában voltak – csak azt kell kitalálnia, hogyan illesztheti be őket a képbe.

Apró, sűrű pelyhekben szállingózni kezdett a hó, ez azonban csak az előfutára volt annak, ami majd következik. Bodine szerette a havazás szagát, tetszett neki, ahogy feje felett, a hópelyhek között átsuhant egy sólyom, s egy dundi nyúl felugrott, majd beolvadt a környezetébe, aztán újra nekiiramodott, és átszökdécselt a végtelen, fehér földeken.

Térdével megszorította Három Zokni oldalát, hogy gyorsabb, frissebb tempójú ügetésre bírja, majd amikor érzékelte, hogy mit szeretne az állat, hagyta, hogy lendületes vágtába kezdjen. Meglátta az egyik karbantartó kocsijukat, amint a fagerendás kunyhók felől lefelé zötyögve szinte teljesen elfoglalja az utat, ezért megszerezte magának és a lovának azt az örömet, hogy rátért a kerülőútra, ahol kitárult előtte a látóhatár, és a fehér hegyek a halványszürke égbolt felé meredtek.

Hagyta, hogy teljesen kiürüljön a feje. Később majd ki fogja rakni a fejtörőt, megoldja a problémát, megteszi, amit tennie kell.

Ellovagolt a Zen Zóna fehér sátrai mellett, el a fagerendás kunyhókból álló, Hegyi Kilátónak nevezett telep mellett, aztán visszakerült az útra, amely a nagyik házához vezetett.

Az épület az úttól kissé távolabb állt, így a nagyik kedvükre kertészkedhettek előtte, amiben mindketten örömüket lelték. A ház fehér volt, takaros kék szegéllyel, hatalmas ablakaiból kilátás nyílt a körülötte elterülő tájra, s elöl is, hátul is nagy tornác húzódott rajta végig, ahol el lehetett üldögélni.

Bodine a nagyik kis pajtájához lovagolt a herélt lovon, leszállt, elégedetten megsimogatta, majd megkötötte az állatot.

Abban a pillanatban, hogy belépett, megcsapta az orrát egy csodás illat. A tűzhelyen épp főtt valami. Kabátját kigombolva már indult is a fazék felé, hogy beleszimatoljon.

Csirke és póréhagyma, szavazta meg magában, miután beszívta az étel szagát. A leves, amit a nagyija skót kakaslevesnek nevezett.

Körülnézett. Az étkezéshez is használt konyhából kis szalonféle nyílt, benne egy jól kipárnázott kanapé, néhány fotel, meg egy hatalmas, lapos képernyős televízió.

A nagyik ugyanis rajongtak a tévésorozatokért.

Épp valami délutáni sorozat ment, két valószínűtlen gyönyörű emberpéldány szereplésével. Bodine pillantása megakadt a hímzéssel teli varrókosáron – dédié – és a másikon, amelyben valami horgolás volt – nagyié –, ám egyik nőt sem látta sehol.

Benézett a vendégszobaként is funkcionáló dolgozószobába, amit szép rendben és üresen talált.

Kilépett a két hálószobát összekötő nappaliba, ahol a tűz duruzsolása a bugyogó leves hangjára emlékeztetett.

Már arra készült, hogy elkurjantja magát, amikor meghallotta a nagyanyja hangját – valahonnan jobb felől jött.

– Megcsináltam! Mondtam neked, hogy megjavítom.

Cora fényes, rózsaszín szerszámosládát szorongatva lépett ki a szobájából. Elfojtotta kikívánkozó visítását, és a szívéhez kapta a kezét.

– Szentséges Jézuska, Bodine! Halálra rémítesz! Anya! Itt van Bodine!

Aztán a zörgő szerszámosládával a lány felé sietett, hogy megölelje.

Corát körüllengte a Chanel No 5 illata, a lábán UGG mamusz, éveit meghazudtolóan karcsú és fürge testén Levi’s farmer feszült, hozzá puha, vastag fonalból kötött pulóvert viselt, amit a saját anyja készített neki.

Bodine beszívta az illatát.

– Mit javítottál meg?

– Ó, a fürdőszobámban úgy csepegett a víz alul a mosdókagylóból, mintha szita lett volna.

– Ne hívjam a karbantartókat?

– Pont úgy beszélsz, mint a nagyid. Életem legnagyobb részében magam javítottam mindent, amit csak kellett. Most a mosdókagylót tettem rendbe.

– Hát persze! – Bodine puszit nyomott kétfelől Cora lágy arcára, aztán belemosolygott a ravasz pillantású kék szempárba.

– Van tán valamid, amit helyre kellene hozni?

– Hamarosan kénytelen leszek két lovassal kevesebbel számolni, de igyekszem javítani a helyzeten.

– Hiszen ez a dolgunk, ugye? Anya! Az ég szerelmére, itt van Bodine!

– Jövök már, jövök! Nem kell kiabálni.

Cora hagyta megőszülni elöl hosszított, hátul felnyírt bubifrizuráját, Miss Fancy azonban makacsul megmaradt ifjúkora vörös fürtjeinél.

Alig néhány hónap választotta el a kilencvenedik születésnapjától, s most már talán hajlandó volt beismerni, hogy valamivel komótosabban mozog, mint régen, de még mindig büszkén adta mindenki tudtára, hogy megvan az összes foga, hall mindent, amit csak hallani akar, és kizárólag a legaprólékosabb kézimunkához van szüksége olvasószemüvegre.

Alacsony nő volt, nem is annyira molett, inkább gömbölyded. Szívesen viselt az interneten felkutatott és megvásárolt ingeket és sapkákat, melyeken különféle feliratok díszelegtek. A mai felsőn például ez:

PONTOSAN ÍGY FEST

EGY FEMINISTA

– Ahányszor csak látlak, mintha mindig egyre csinosabb lennél – jelentette ki Miss Fancy, amikor a dédunokája megölelte.

– Utoljára két napja találkoztunk.

– Attól még ugyanúgy igaz. Gyere csak, ülj le. Muszáj ránéznem a levesre.

– Isteni az illata.

– Ha tudsz maradni, még úgy egy óra kell neki, és kész lesz.

– Sajnos nem, vissza kell mennem. Csak azért lovagoltam erre, hogy lássalak titeket.

Miss Fancy a levesét kevergette, miközben Cora elpakolta a szerszámosládát.

– Akkor legyen tea és keksz – jelentette ki. – Arra mindig van idő.

Bodine emlékeztette magát, hogy ő már egészségesebben étkezik, ezért kerüli az édes rágcsálnivalókat, az üres kalóriákat.

– Tegnap este Corával fahéjas kekszet sütöttünk – mosolyodott el Miss Fancy, és a tűzhelyre tette a vízforraló edényt.

De miért épp fahéjas sütit?

– Hát, egy kis kekszre azért lesz időm. Ülj le, dédi. Majd én megcsinálom a teát.

Már fogta is a teáskannát, a csészéket és a szűrőt – ugyanis egyik idős hölgy sem volt hajlandó lealacsonyodni odáig, hogy filteres teát tartson a házban.

– Lemaradtok a sorozatotokról – mutatott rá Bodine.

– Ó, beállítottuk, hogy felvegye – felelte Miss Fancy, aki ezzel meg is oldotta a problémát. – Sokkal szórakoztatóbb, ha este nézzük meg, és közben áttekerünk a reklámokon.

– Megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy a felvételhez nem kell bekapcsolni a tévét, de nem hisz nekem.

– Mert nincs semmi értelme – fordult Miss Fancy a lánya felé. – Márpedig én nem kockáztatok. Különben hallom, a Skinner fiú visszajött Hollywoodból, és a farmon kezdett dolgozni.

– Jól hallottad.

– Mindig is tetszett nekem az a legény. – Cora egy tányér kekszet tett az asztalra.

– Nagyon jóvágású – nyúlt az egyik süti után Miss Fancy. – Épp csak annyira rosszfiú, hogy érdekesebb legyen.

– Ezért is tett jót a társasága Chase-nek, aki túlságosan is komoly volt. Te pedig bele voltál zúgva – fordult Cora Bodine felé.

– Nem is voltam.

A nagyik egymásra néztek, arcukon ugyanolyan önelégült vigyor jelent meg.

– Tizenkét éves voltam! Egyébként meg honnan tudod?

– Mindig olyan sóvárgó tekintettel bámultad. – Miss Fancy megveregette tenyerével a szíve tájékát. – Az ördögbe is, hiszen én magam is beleestem volna, ha fiatalabb vagyok… vagy ő idősebb.

– És vajon dédnagyapa mit szólt volna ehhez? – tudakolta Bodine.

– Azt mondta volna, hogy az ember házas ugyan, de nem halott. Hatvanhét évig éltünk együtt, mielőtt meghalt volna, és mindketten bátran megnézhettünk magunknak bárkit. De hogy legyen ennél több is? Na, ez már az az eset, amikor a házas ember annyi erővel akár halott is lehetne.

Bodine nevetve az asztalra tette a teát.

– Mondd csak meg annak a fiúnak, hogy jöjjön, látogasson meg minket – követelte Cora. – Egy jóképű férfitól az egész napom felpezsdül.

– Rendben – felelte a lány a kekszeket bámulva.

Majd máskor táplálkozik egészségesen.

Mire végzett napi teendőivel, a hó már sűrűn, nagy pelyhekben hullott. Több mint hálás volt a délután betermelt sütikért, mivel nem jutott el odáig, hogy ebédeljen, és most épp késésben volt a vacsoráról is.

Mire leparkolta a kisteherautót a farmon, már bármit megevett volna, ami a keze ügyébe kerül… egy pohár bor után.

Az előszobában megszabadult téli holmijától, aztán megragadta a táskáját, és belépett a konyhába. Chase épp egy sört vett ki a hűtőszekrényből.

– A marhagulyás a tűzhelyen van – közölte a bátyja. – Anyu kérte, hogy tartsam melegen, míg megjössz.

Vörös hús, villant át Bodine agyán. Hiszen épp azon van, hogy minél kevesebb vörös húst egyen.

Na, mindegy.

– Hol vannak a többiek?

– Rorynak randija van. Anyu kijelentette, hogy az élete hátralevő részét a fürdőkádban ázva kívánja tölteni, apu pedig valószínűleg vele tartott.

Bodine azonnal a halántékához kapta a kezét.

– Ezt a képet minek kellett beültetned a fejembe?

– Az enyémbe akkor égett bele, amikor megláttam apu pillantását. Hiszek abban, hogy mindent megosszunk egymással. – Megbillentette a kezében tartott palackot. – Kérsz egy sört?

– Én bort iszom. Napi egy pohár vörösbor jót tesz. Nézz csak utána – erősködött a fiatalember gúnyos mosolya láttán.

Amikor kitöltötte az italt, talán tényleg nem sajnálta magától, de attól ez még továbbra is csak egy pohár bor volt.

– Szóval Maddie terhes.

– Ezt meg honnan az ördögből tudod? – kérdezte Bodine ingerülten. Belekortyolt az italba, a másik kezével pedig szedett magának a gulyásból.

– Maddie sms-t küldött Thadnek arról, hogyan tudatta veled a hírt, meg mindenkivel, aki hallótávolságon belül volt. Thad pedig elmesélte nekem. És mindenkinek, aki hallótávolságon belül volt. Egyébként már számítottam rá.

– Számítottál rá? Miért?

– Olvasni kell a tekintetekben, Bodine. A szem mindent elárul… meg pár elejtett megjegyzés az apaságról, ilyesmikről.

– De ha gyanítottad, akkor miért nem kérdeztél rá Thadnél? – Bodine bosszúsan oldalba bökte a bátyját. – Ha erről már néhány héttel ezelőtt tudomást szerzek, akkor megtartottam volna valakit a nyárra szerződött lovászok közül. Lám, lám, csak kiderül, hogy kivel is van dolgom – dohogta, miközben kanalat keresett magának az egyik fiókban. – Charles Samuel Longbow-val, aki ugyan sosem tenne fel kérdéseket.

– Minek, ha egy idő után maguktól is megválaszolódnak. Egyébként a sörömet a másik szobában, a tűz mellett tervezem elkortyolgatni.

Bodine belecsapta a kanalát a gulyásba, és elindult Chase nyomában, aztán a bátyja példáját követve letelepedett a hatalmas kanapéra, és lábát feltette az asztalra.

– Körbetelefonáltam, és megkérdeztem minden nyáron nálunk dolgozó lovast, akiből kinézem, hogy el tudnák végezni a feladatokat. Mert itt irányítani is kell, nem csak lovagolni. De akit csak elértem, már mind vállalt magának télre munkát. – Miközben kanalazni kezdte az ételt, fennhangon tovább morfondírozott. – Még van néhány hetem, mielőtt Abe elvonul abba az istenverte sivatagba, de egyáltalán nem fűlik a fogam ahhoz, hogy valami ismeretlenre bízzam a munkát… olyan valakire, akit nem volt alkalmam betanítani. Itt van Ben és Carol, de bármilyen jó lovasok is, arra egyikük sem alkalmas, hogy megszervezze a feladatokat.

– Akkor vesd be Calt.

– Calt?

– Persze. Viszonylag könnyen ingázhatna a farm meg az üdülőtelep között. Nála jobb lovast keresve sem találsz, és az irányításhoz is ért. Ha nagyon megszorulsz, akkor apával időnként kisegíthetünk. De ott van Rory, sőt anyu is. A fenébe is, hiszen akár nagyi is képes csoportot kísérni egy lovas túrán. Egyébként is elég sokat lovagol minden áldott nap.

– Ma voltam nála és dédinél. Három Zoknin lovagoltam át. Amikor nagyi megtudta, azonnal felajánlotta, hogy majd ő visszahozza helyettem a lovat a BSZK-ba. Egy hangyányit meg is bántódott, amikor a hó miatt nem egyeztem bele. Télen semmiképpen sem kellene lovas túrákat vezetnie.

Chase megfontoltan biccentett, és beleivott a sörébe.

– Lovaglóleckéket attól még adhatna.

– Igen, ez nekem is eszembe jutott. Élvezné is a dolgot. Hát, ha tényleg kaphatok embereket a farmról… legalább addig, míg Abe vissza nem jön… azzal megspórolhatnám magamnak a fáradságot, hogy új munkaerőt kelljen keresnem. Tudod, Chase, nem is vagy teljesen haszontalan.

– Hogy én? – A fiatalember belekortyolt a sörébe. – Számos eddig még kiaknázatlan lehetőség rejlik bennem.

– És akad köztük olyan is, amelyik a segítségemre lenne úgy tízmérföldnyi vörös bársony előkerítésében? Kell még egy tucat aranyszínű gyertyatartó állvány… legalább másfél méter magas… no meg egy vörös bársonyba öltözött hárfás lány.

– Ebben az esetben az imént említett lehetőségek egész biztosan kiaknázatlanul maradnak.

– Linda-Sue esküvőjéhez kellenek. Ma elkísérte az anyja is, és nem volt olyan nyavalyás tétel a listánkon, amin ne változtatott volna, de persze hozzá is kellett írni egy csomó dolgot, és egyfolytában panaszkodó megjegyzéseket tett. Tiszta pazarlás volt a beléjük töltött mimóza koktél – morogta Bodine.

– Te akartál az üdülőközponttal foglalkozni.

– Igen, és imádom is… még az ilyen napokon is. Ami pedig a bársonyt, a hárfás lányt, meg az aranyozást illeti, hát ez mind Jessica problémája. Egyetlenegyszer sem közölte Dolly Jacksonnal, hogy duguljon már el, és ez a tény önmagában is azt bizonyítja, milyen jól tettem, hogy épp őt vettem fel a munkára.

– Nem hittem volna, hogy kibírja ennyi ideig. – Chase elégedetten kinyújtóztatta asztalra helyezett lábát, és kibámult az ablakon a zuhogó hóra. – Bár a montanai telet még nem tapasztalta meg.

– Azt is ki fogja bírni. Miért ne tenné?

– Mert városi lány. Ráadásul a keleti partról jött.

– És nála rátermettebb rendezvényszervezőnk nem akadt azóta, hogy Martha öt éve nyugdíjba vonult. Egyáltalán nem kell újra meg újra átnéznem és ellenőriznem a munkáját.

– Nem kell, de attól még megteszed…

– Már közel sem annyiszor, mint régebben. – A lány is a nagy ablak felé pillantott, a sötét háttéren kirajzolódó hóesésre. – Legalább harminc centi havat kapunk. Nem ártana sms-t küldeni Lennek, hogy biztosan végigmenjen a hóekével az utakon.

– Mint említettem, mindent újra átnézel és ellenőrzöl.

– Ez a dolgom. – Bodine tekintete az ablakról a mennyezet felé siklott. – Szerinted tényleg együtt ülnek a kádban?

– Fogadni mernék.

– Akkor azt hiszem, egyelőre nem megyek fel. Ahhoz innom kell egy újabb pohár bort.

– Ha már kimész, hozz nekem is egy sört. – A fiatalember pillantása is felfelé kalandozott. – Adok nekik még fél órát, aztán én is lefekszem.

Bodine másnap főleg azzal foglalkozott, hogy újra meg újra ellenőriztette, milyen állapotban vannak a birtokon áthaladó utak, bizonyos javaslatokról eldöntötte, hogy megvalósítják őket, másokat egyelőre elhalasztott, és megpróbálta megsürgetni a faházakba szánt ágyneműre leadott rendelését.

Épp leült, hogy átfussa a téli promóciós anyagokat – brosúrák, reklámlevelek, meg olyasmi, amit különféle webhelyekre, a Facebookra és a Twitterre szántak –, amikor benyitott az irodájába Rory.

Lehuppant az egyik székre, és úgy nyújtózott el, mintha arra készülne, egy darabig ott marad.

– Épp utoljára nézem át a téli promóciós anyagainkat – szólalt meg Bodine.

– Nagyszerű, mert van egy új is, amit reklámozni kellene.

– Egy új micsoda?

– Ötlet. – Nyílt az ajtó, és Jessica lépett be rajta. A fiatalember mosolyogva pillantott felé. – Már itt is van a cinkostársam. Anyunak épp dolga akadt, de ő is beugrik, mihelyt el tud szabadulni.

– Miről van szó? A brosúrák elvileg holnap mennek a nyomdába, a honlapunkra pedig jövő héten kerül fel az anyag.

– Néhány nap ide vagy oda igazán nem számít.

Jessica tisztában volt azzal, hogy egyáltalán nem így kellene eladni Bodine-nak az ötletet, ezért miközben leereszkedett a székére, figyelmeztetően megpaskolta Rory karját, sőt kicsit bele is csípett.

– Szerintem nyugodtan építhetnénk arra az érdeklődésre, amit az eltelt két évben a Cowboy konyha és a Bodine-rodeó keltett.

– A Bodine-rodeó a legkelendőbb éves programunk – tette hozzá Rory. – De a résztvevőknek és jegyet vásárló nézőknek mindössze a negyede lakik nálunk, ennyien esznek az éttermeinkben, isznak a bárjainkban, vagy veszik igénybe úgy általában a szolgáltatásainkat.

– Ezzel tisztában vagyok, Rory. A rodeósok legnagyobb része a saját lakókocsijával vagy lakóautójával érkezik, esetleg motelban szállnak meg. A jegyek jó részét pedig a helybeliek veszik meg. A júniusi Lasszó és lovaglás ugyan nem hoz ennyit a jegyek terén, viszont több a szállásfoglalás. Valószínűleg a nyár miatt.

– Pontosan – bökött felé a mutatóujjával az öccse. – És mi van télen? Hát hó. És még annál is több hó. A keleti partról vagy Kaliforniából érkező vendégeink a cowboyos élményre vágynak, a lovas túrákra, a szekéren kiszállított kajára, a bivalyburgerre. Mindezt persze fényűző kiszerelésben.

Rory szemmel láthatólag hazai terepen mozgott a marketingszöveggel, ezért átvetette egymáson menő, Frye csizmába bújtatott lábát.

– Vannak persze, akik télen jönnek ide, hogy hómobilon furikázzanak, vagy éppen bekuckózzanak az egyik kunyhóban, és masszázzsal kényeztessék magukat. A méteres vagy annál is nagyobb hó azonban elriasztja őket, úgyhogy ettől a potenciális bevételi forrástól elesünk. De miért ne használhatnánk arra a havat, hogy növeljük a hasznunkat?

Bodine már megtanulta – bár jó időbe beletelt, ezt be kellett ismernie –, hogy ne nézzen Roryra, miközben a kisöccse épp valami marketingstratégiát körvonalaz.

– Hallgatlak.

– Hószobrászatverseny! Hétvégi rendezvény lenne. Hogy nagyjából mi a lényege? Mondjuk, legyen négy csoport: a tizenkét éven aluliaké, a kamaszoké tizenhat éves korig, a felnőtteké, meg egy családi kategória. A résztvevőknek kétnapos tartózkodás esetén árengedménnyel adhatjuk bérbe a faházakat.

– Azt szeretnéd, hogy a vendégek hóembereket építsenek?

– Nem hóembereket – magyarázta Jessica. – Bár ez is egy lehetőség. Hanem művészi hószobrokat, mint Floridában a homokszobrászati versenyeken. Elkerítünk és részekre osztunk néhány holdnyi területet. Lenne egy hely a gyerekeknek is, ahol a személyzet vigyázna rájuk. Forró csokit és levest szolgálnánk fel.

– Téli fagyit.

– Hát persze, téli fagyit – nézett a nővérére a fejét ingatva Rory. – Erre igazán gondolhattam volna.

– Mi adjuk az eszközöket… lapátot, ásót, spatulát, ilyesmiket – vette át a szót Jessica. – A díszítésről a versenyzőknek kell gondoskodnia, amennyiben szükségük van rá. Péntek este tartanánk egy ismerkedési estet, kiosztanánk mindenkinek a helyét, aztán pontban szombat reggel kilenckor elrajtolna a verseny.

– Szükség lesz mindenféle mulatságra a kisebbek számára – tűnődött el Bodine. – Az ő figyelmüket nem lehet egyetlen dologgal hosszú időre lekötni. És kell egy hely, ahol átmelegedhetnek, és ahol valamit csinálhatnak… meg étel… rágcsálnivalók… A felnőtteknek is… nekik nem feltétlenül szervezett szórakozás… de biztos ők is szeretnének majd szünetet tartani.

– Az Abrakostarisznyában felállíthatnánk egy büfét. Lehetne néhány fűtött sátor is, ahol a versenyzők megmasszíroztathatnák a nyakukat, a vállukat. Ki tudok találni a kicsiknek különféle játékokat. – Jessica annyira koncentrált, hogy ráncolni kezdte a homlokát is. – Valami téli témájú dolgot. Esetleg plusz pénzért szervezhetnénk szánkókirándulást is. Szombat este lehetne valami buli, külön műsorszámokkal, ahol bejelentenénk a nyertesek nevét, és kiosztanánk a díjakat.

– Tetszik az ötlet, de a részletekre még ráfér némi finomítás, és elég hamar ki is kellene dolgozni, hogyan eladható az egész, és pontosan mennyiért. Kerítsetek fotókat. Szerintem egyébként a Hószobrászati hűhó jobban hangzik a Hószobrászati versenynél.

– A fenébe is, tényleg! – értett egyet Rory. – Gondolom, épp ezért vagy te a főnök.

– Amiről egy pillanatra se feledkezz el.

– Akkor máris nekiesek azoknak a részleteknek. – Jessica felállt, és zsebre vágta a mobilját. – Rory, mi lenne, ha egy óra múlva összedugnánk a fejünket, és mindent megbeszélnénk?

– Menni fog. – A fiatalember a nő után nézett, aztán visszafordult a nővére felé és rámosolygott. – Annyi szent, hogy nagyon finom az illata.

– Komolyan?

A szélesen vigyorgó Rory szemöldöke mókásan ugrált fel-le.

– Komolyan nagyon finom.

– Túl öreg hozzád… és túl elegáns.

– Az életkor pusztán gondolkodásmód kérdése, és ha kell, én is épp elég elegáns tudok lenni. Nem mintha erre készülnék – tette hozzá gyorsan. – Csak úgy mondtam. – Felállt. – Tudod, ebből az ötletből baromi sok mindent ki tudnék hozni.

Ez így van, villant át Bodine agyán. És meg is fogja tenni.

– Tegyél arról, hogy a befektetett pénz megtérüljön.

– Anyagias vagy.

– Te meg álmodozó. Na, indíts. Dolgom van.

Méghozzá mostanra még több, hümmögött magában, visszapillantva a brosúra képernyőre behívott, már megszerkesztett változatára.

Ha sort akarnak keríteni az imént megbeszélt rendezvényekre, akkor változtatni kell rajta, belevenni az ide vonatkozó promóciót… méghozzá gyorsan, hogy az érdeklődőknek elegendő ideje legyen jelentkezni, és rendesen meg tudják tervezni a bevételt.

Felvette a telefonját, és felhívta a kiadványszerkesztőt.

Rory és Jessica kapott Maureentól némi segítséget, és állni tudták a szavukat: a részletesen kifejtett javaslat délután ötre ott volt Bodine íróasztalán, a megváltoztatott brosúra tervezetével, a felhívás szövegével és a vonatkozó árakkal együtt.

Beletelt egy újabb órába, mire Bodine végzett a változtatásokkal, és a már elfogadott anyagot átküldte a kiadványszerkesztőnek, de úgy érezte, a dolog megérte a belefektetett időt.

Amikor hazafelé indult, tekintete végigpásztázott a Csarnok étterem parkolójában álló kocsikon és kisteherautókon: jó néhány Kia, több terepjáró, kisteherautók meg más kocsik, amelyekkel olyan vendégek érkeztek, akik nem az üdülőtelepen laktak.

Nem rossz.

Nagyon vágyott a saját vacsorájára, meg némi nyugalomra – egy kis időre, amelyben nem kell válaszokat adni különféle problémákra. Aztán esetleg korán lefekhetne.

A farmra érve lefékezett a ház előtt, fogta a táskáját, és mire belépett az előszobába, fejben már össze is állította esti programját.

Egy pohár bor.

Vacsora.

Hosszú ázás a forró vizes zuhany alatt.

Pár olvasással töltött óra.

Alvás.

Az egész tökéletesnek hangzott.

Aztán az orrát finom illat ütötte meg, és szinte száz százalékig biztosra vette, hogy Clementine lasagnát készített. Ennek hatására eldöntötte magában: mégiscsak van Isten.

Amikor belépett a konyhába, az erős csontú, férfiasan magas, „ne feleselj, megeszel mindent, ami a tányérodon van, és kész” mentalitású Clementine épp kukorékolva felkacagott.

– Fiacskám, te aztán hangyányit sem változtál.

– Nincs ezen vagy a másvilágon semmi, ami csökkenthetné a maga iránt érzett mély és odaadó szeretetemet.

Bodine ismerte ezt a bársonyos, huncutul elbűvölő hangot, és azonnal a pult felé fordult, amelynek támaszkodva ott állt Callen Skinner, és sört kortyolgatott, miközben Clementine bepakolt a mosogatógépbe.

3. FEJEZET

Hangyányit sem változott, szögezte le magában Bodine. Amikor elment innen, inkább sovány volt. Most is vékony, de magára szedett némi izmot. Hosszú lába, keskeny csípője miatt még mindig nyúlánk, de a válla szélesebb, az arca férfiasan határozott.

Mindig is vonzó arcvonásai mostanra élesebben metszetté váltak, az álla erősebb lett. A haja olyan árnyalatú, mint az őzek téli irhája, és hosszabb, mint amilyenre a nő emlékezett. A hullámos fürtök rágöndörödtek a fülére, és leértek egészen az inge gallérjáig.

Bodine magában eltűnődött azon, hogy a nap vajon még mindig kiszívja-e a férfi haját, ha tíz percnél tovább kalap nélkül van odakint. Cal ekkor felé fordult, és egyenesen rá nézett. Bodine azonnal látta, hogy a szeme nem változott: ugyanaz a becsapósan békés szürke árnyalat, ami néha kékesen, néha zölden villan meg.

– Hát, szia, Bodine.

Clementine megperdült, és öklét csontos csípőjére vágta.

– Épp ideje! Mégis mit képzelsz, tán valami büfét vezetek itt? Szerencséd, hogy maradt neked is pár maradék falat.

– Rory tehet róla. Ő volt az, aki a munkanap végén még a nyakamba csapott némi plusz munkát. Szia, Callen.

– Moss kezet – rendelkezett Clementine. – Aztán ülj asztalhoz.

– Igenis.

– Kérsz egy sört? – tudakolta Callen.

– Egy pohár vörösbort kér. Mostanában ezt issza, mert jót tesz a szívbetegség ellen, vagy valami ilyesmi. Ott találod – bökött előre az ujjával Clementine.

– Valóban? Akkor már hozom is a borodat. – Callen elballagott egy pohárért, és töltött a borból, mialatt Bodine kötelességtudóan kezet mosott.

– Tessék szépen megenni ezt a salátát. – Clementine alaposan megpúpozott egy tálkát a zöldségekkel, majd rákanalazott valamit, és összekeverte az egészet. – És ne kezdj itt szájalni az öntet miatt.

– Hogy is tehetnék ilyet? Köszönöm – tette hozzá a nő, amikor Callen a kezébe adta a poharat.

Leült, belekortyolt a borba, s miután Clementine szalvétát terített az ölébe, felkapta a villáját. – Cal, te meg ülj csak le, hogy Bodine-nak legyen társasága. A legtöbbször elkésik, és egyedül vacsorázik. Legalább annyiszor, mint ahányszor nem! Egy tányér ételt a sütőbe tettem, hogy meleg maradjon. Tegyél arról, hogy az utolsó falatig megegye.

– Igenis.

– Kérsz még egy kis almás pitét?

– Drága Clem, sajnálatos módon nem fér már több belém.

– Hát akkor vigyél magaddal egy jókora szeletet, amikor visszamész a kunyhóba. – A nő megcsipkedte a férfi arcát, amin ettől mosoly suhant át, de olyan gyorsan, akár a nyári villámlás.

– Isten hozott itthon. Én most megyek. – Clementine Bodine arcát nem csipkedte meg, helyette megpaskolta a feje búbját, de aztán az is simogatássá szelídült. – Tüntess el minden falatot, kislány. Reggel találkozunk.

– Jó éjszakát, Clementine. – A nő megvárta, hogy becsukódjon a szakácsnő mögött az előszobába vezető ajtó, aztán újra a borospohár után nyúlt. – Nem kell itt ülnöd, és azt nézned, hogyan eszem.

– Megígértem. Esküszöm, már csak a felvágott nyelvéért is a legszívesebben elszöktetném és feleségül venném Clementine-t. A főztje csak a hab lenne a tortán. – Cal komótosan belekortyolt a sörébe. A pohár pereme felett Bodine-t nézte. – Csinosabb lettél.

– Úgy gondolod?

– Látom. Mindig is az voltál, de mostanra még szebb lettél. Egyébként hogy vagy?

– Jól. Sok a dolgom. Jól vagyok, és sok a dolgom. És te?

– Örülök, hogy visszajöttem. Eddig ebben nem voltam egészen biztos, szóval ez plusz pont.

– Még nem telt el elég idő ahhoz, hogy hiányozni kezdjen neked Hollywood.

A férfi vonogatni kezdte a vállát.

– Jó munka volt. Érdekes. Nehezebb, mint az ember képzelné… Nehezebb, mint hittem, mielőtt belevágtam.

Bodine szerint a legérdekesebb és leginkább kielégítő feladatokkal mindig ez volt a helyzet.

– És megkaptad, amit reméltél?

– Aha – nézett a szemébe Callen.

– Tudom, hogy eltelt pár év, de azért szeretném elmondani, hogy részvétem apád miatt. És sajnálom, hogy nem voltam ott a temetésén.

– Köszönöm. Úgy emlékszem, beteg voltál… influenzás vagy valami ilyesmi.

– Valami ilyesmi. Három napon át. Ennyire rosszul még életemben nem éreztem magam, és remélem, sosem fordul elő velem újra.

– Ha már a részvétnyilvánításnál tartunk, sajnálom, hogy meghalt a nagypapád… a dédnagyapád. Jó ember volt.

– A legjobb. Hogy van édesanyád, Callen?

– Megvan. Sokkal jobb neki ott, ahol most él. Ott egy unoka, akit elkényeztethet, egy másik pedig nemsokára megszületik. Eladjuk édesapádnak azt, ami a farmból megmaradt.

Bodine ímmel-ámmal eszegetett a salátájából.

– Nem is tudom, kell-e mondanom, hogy sajnálom, hogy így alakult.

– Erre semmi szükség. Számomra semmit sem jelent a birtok. Már nagyon régen nem.

Ez talán igaz is, gondolta a nő, de attól még Callen öröksége.

– Hasznát látjuk majd.

– És is így gondolom. – A férfi felállt, hogy kivegye a sütőből a tányért. – Te pedig sokra vitted, Bodine – jegyezte meg, amikor letette elé az ételt. – Hiszen az egész üdülőközpont a te vezetésed alatt áll.

Clementine nem volt ott, hogy szúrósan nézzen rá, ezért Bodine jó sok borsot tekert az ételre a borsőrlővel.

Szerette, ha a csípős íz átmelegíti.

– Nem egyedül csinálom.

– Abból, amit hallottam, azt vettem ki, hogy akár erre is képes lennél. Ma dolgoztam egy kicsit neked is – tette hozzá Callen. – Chase arra gondolt, az lenne a legjobb, ha átmennék segíteni Abe-nek, mivel jó néhány éve nem csináltam ilyesmit, és bele kellene tanulnom.

Erről a nő tudott. De csak azért, mert miután Chase kiadta Calnek az utasítást, neki is írt egy sms-t.

– És beletanultál?

– Már kapiskálom a dolgot. El is mesélem, ha kedved van meghallgatni.

A férfi várakozón elhallgatott. A nő vállat vont, és nekilátott a lasagnának.

– Szerintem is igaza van Abe-nek abban, hogy fel kellene venned még valakit a lovak mellé. Igaz, kölcsönkaphatsz egy-egy embert a farmról, de valószínűleg jobban járnál egy állandó alkalmazottal. Simán át tudom majd venni Abe feladatait, amikor jövő hónapban elutazik, de akkor is eggyel kevesebben leszünk, mint ahány emberre szükség van.

Bodine ezzel a gondolatmenettel teljesen egyetértett, és nem köthetett bele a javaslatba sem, ezért biccentett.

– Már dolgozom a problémán. Csak még senkit sem találtam.

– Montanában élünk, Bodine. Meg fogod találni a cowboyodat.

– De én nem egyszerűen egy csizmás pasast keresek – legyintett a villájával a nő. Ebből nem engedett. – Ha nem ismernélek, biztosan nem hagynám, hogy Abe helyébe lépj.

– Megértem.

– De téged ismerlek. Mondd csak, nincs valaki Kaliforniában, akiről tudod, hogy környezetváltozásra vágyik?

A férfi megrázta a fejét, és belemeredt a sörébe.

– Azzal a munkával együtt jár a környezetváltozás, mivel mindig oda kell menned, ahol szükség van rád. És ha megteszed, rendesen megfizetnek érte. Kérhetnék ugyan szívességet pár ismerőstől, de bűntudatom lenne. Elvárjam valakitől, hogy hagyja a jól fizető munkát, és jöjjön ide lovas túrát vezetni, lovaglóleckéket adni, ganézni és lovat csutakolni?

– Hogy én mégis miért tettem meg? – nézett a lány szemébe.

– Nem kérdeztem.

– Dehogynem, kérdezted. Ideje volt hazajönnöm. – Arcát újra felderítette az a villámsebes mosoly. – Talán te is hiányoztál a hosszú lábaddal, Bodine.

– Aha, persze. – A nő hangja gúnyosan csengett, de közben arról is árulkodott, hogy valamennyire mulattatja a megjegyzés.

– Pedig ha tudom, hogy még csinosabb lettél, akár így is lehetett volna.

– Nekem is hiányoztál volna, ha tudom, hogy már nem vagy olyan vézna, mint régen.

A férfi felkacagott.

– Tudod… épp most ébredtem rá arra, hogy tényleg hiányoztál. Ahogy ez a konyha is. Bár meg kell mondjam, sokkal menőbb, mint amikor utoljára itt voltam. Az a hatalmas, régimódi faajtó a kamrán… az is igaz, hogy a kamrátok elég nagy ahhoz, hogy ilyet érdemeljen. Óriási, csillogó-villogó tűzhely, és a csap, ami kimered felette a falból! Clementine mesélte, arra való, hogy abból töltsd meg a fazekat, és ne kelljen szaladgálnod vele.

– A nagyik rábeszélték anyut arra, hogy nézzen meg néhány lakberendezési műsort. Teljesen a rabjukká vált. Majd megőrjítette aput, mire sikerült rávennie a felújításra.

– Nemcsak te hiányoztál. Nagyon szívesen meglátogatnám nagyit és Miss Fancyt.

– Örülnének neked. A kunyhóban megvan mindened, ami csak kell?

– Bőven. Elegánsabb is a hely, mint régen, amikor Chase-szel oda surrantunk be, hogy eltervezzük a kalandjainkat.

– Engem pedig kizártatok. – Bodine-nak csak most tűnt fel, hogy a dolog még mindig bosszantja egy kicsit.

– Hát… mégiscsak nőszemély voltál.

A nő elnevette magát a kiszámítottan szörnyülködő hangtól, amivel Callen előadta a dolgot. Talán neki is hiányzott egy kicsit a férfi.

– Ugyanolyan jól ültem meg a lovat, mint ti ketten.

– Igaz. Bosszantott is a gondolat. Chase mondta, hogy Csoda meghalt egyik télen, úgy pár éve.

Bodine azóta lovagolt a sima járású kancán, azóta szerette és gondoskodott róla, hogy ő is, meg a ló is kétévesek voltak.

– Majd meghasadt a szívem. Fél év kellett ahhoz, hogy hajlandó legyek új lovat választani magamnak.

– Jó döntés volt. A te Leód okos állat, és van benne tűz is. Nem innál még egy pohár bort?

Bodine fontolóra vette a dolgot.

– Egy felet.

– Mi értelme beérni bármiből a felével?

– A semminél több.

– Kompromisszumos megoldásnak hangzik. – De azért felállt, elment a palackért, és letette az asztalra. – Úgy látom, közben kiürült a tányérod, vagyis teljesítettem a Clementine-nak tett ígéretemet. Most már indulnom kellene.

– Nem kéred azt az almás pitét?

– Nem. Ha elvinném, addig incselkedne velem, míg fel nem falnám, és tele gyomorral egy szemhunyásnyit sem tudnék aludni. Örülök, hogy találkoztunk, Bo.

– Én is.

Callen távozása után a nő még ott ült egy darabig, és miközben végiggondolta az elhangzottakat, szórakozottan simogatta a bicskát, amit mindig a nadrágja első zsebében tartott. Amit Callentől kapott a tizenkettedik születésnapjára.

Talán… de tényleg csak talán… mintha megmaradt volna egy egészen kevés abból, ahogy belé volt bolondulva. Épp csak egy szikra.

Semmi olyan, ami miatt aggódnia kellene, semmi olyan, amiből bármi is kerekedne. Mindössze az öröm felfénylő szikrája, hogy viszontlátta a férfivá cseperedett fiút, aki úgy megdobogtatta a szívét kamasz lány korában.

Jó volt tudni erről, elfogadni, majd pedig szépen félretolni a gondolatot.

Fogta a borospalackot, és pontosan félig töltötte a poharát.

A semminél több volt.

1991

A férfi ráparancsolt, hogy szólítsa Uramnak. Alice az emlékezetébe véste az arcvonásait, pontos hangszínét. Majd ha megszökik, el fogja mondani a rendőröknek, hogy a férfi fehér, úgy negyvenéves, körülbelül 1,80 magas, és olyan 68-70 kiló. Inas és nagyon erős. A haja barna, a szeme barna.

A bal csípőjén volt egy 2-3 centi hosszú, egyenetlen felületű heg, a jobb combja külső felén pedig egy szabálytalan körvonalú barna anyajegy.

Gyakran cserzett bőr, sör és fegyverolaj szaga áradt belőle.

Majd ezzel az információval segíti a rendőrségi fantomképrajzolót.

Már több mint egy hónapja szidta magát, hogy miért nem nézte meg alaposabban a kisteherautót. Még a színére sem emlékezett, bár úgy érezte – eléggé biztosra vette –, hogy kopott, rozsdás kék kocsi lehetett.

Nem tudta volna megmondani a rendszámot, és egyébként is lehet, hogy lopott jármű volt. Viszont a férfiról képes lesz részletes leírást adni, összekaristolt Durango csizmájától a cowboykalapjáig.

Ha addig nem sikerül megölnie.

Gyakran álmodott arról, hogy valahogy szerez egy kést, egy puskát vagy egy darab kötelet, amivel meggyilkolja a férfit, amikor legközelebb nyílni hallja a pince ajtaját… amikor legközelebb meghallja csizmás lába dobogását, ahogy lefelé lépked a börtöne felé.

Alice-nek fogalma sem volt arról, hol lehet… hogy még mindig Montanában van, vagy a férfi átvitte Idahóban, esetleg Wyomingba. Annyira sejtelme sem volt, hogy ennyi erővel a Holdon is lehetett volna.

Börtönének cementpadlója volt, a falakat olcsó burkolat fedte. Ablaka nem volt, az egyetlen ajtó a korlát nélküli lépcsősor tetején nyílt.

Volt benne egy vécékagyló, az egyik falon egy mosogató, egy vacak kis zuhanyozó, benne állvány nélküli tusfej. A tusolóban a vizet – a szoba hőmérsékletéhez hasonlóan – egyáltalán nem lehetett melegnek nevezni.

A férfi mintha biztosítani akart volna némi magánszférát, mert felszegezett egy rongyos függönyt, hogy elválassza a vécét a helyiség többi részétől.

A pince szélessége és hossza tíz lépés volt – Alice ezt onnan tudta, hogy számtalanszor végigment a fal mellett, teljesen megfeszítve ezzel a jobb lábára erősített láncot, amely miatt mindössze két lépcsőfokra tudott fellépni. Volt még egy tábori ágy, egy padlóhoz csavarozott lábú asztal, rajta egy asztallaphoz csavarozott lámpa. Ennek talapzata fát formázott, amin egy medve mászott a negyven wattos villanykörte felé.

Bár elrablója elvette a hátizsákját, a fogkeféjét, fogkrémjét, szappanát és samponját ott hagyta nála, azzal az utasítással, hogy használja őket, mert a tisztaság ugyanarról a tőről fakad, mint a jámborság.

A férfitól kapott egyetlen, durva tapintású törülközőt, egy mosdókesztyűt, két takarót, amelyek szerencsére elég melegek voltak. Az asztalon egy Biblia hevert.

Az ennivalót a férfi egy régi faládába tette, amiben régebben gyújtós lehetett: ez egy doboz Cheerios gabonapelyhet jelentett, egy darab fehér kenyeret, kis üvegekben mogyoróvajat és szőlőzselét, meg pár almát – amiről Uram azt állította, hogy az orvost távol tartja. Adott Alice-nek egy műanyag tálkát és egy műanyag kanalat is.

A vacsorát mindig a férfi hozta. A lány mindössze ebből tudta, hogy újra eltelt egy nap. Általában valami gulyásfélét, néha egy-egy zsíros hamburgert.

Alice először nem volt hajlandó enni, helyette őrjöngve üvöltött fogvatartójával. Akkor a férfi ájultra verte, és elvette a takarókat. A rá következő huszonnégy óra, a fájdalom és vacogás rémálma meggyőzte Alice-t arról, hogy ennie kell. Hogy megőrizze az erejét, és elszökhessen.

A rohadék ezt egy szelet csokoládéval jutalmazta.

A lány megpróbált könyörögni, megpróbálta megvesztegetni azzal, hogy a családjától pénzt kaphat, ha elengedi.

A férfi közölte vele, hogy most már az ő tulajdonának számít. És habár nyilvánvaló, hogy kurválkodott, mielőtt ő az út szélén megállt és megmentette volna, ettől fogva a sorsa az ő felelőssége. A lány az övé, és azt tesz vele, amit csak akar.

Nyomatékosan javasolta, hogy olvasgassa a Bibliát, amelyben írva vagyon, hogy a nő felett a férfi uralkodik, hogy Isten Ádám bordájából teremtette a nőt, hogy segítőtársa és gyermekei anyja legyen.

Amikor Alice erre eszelős szemétládának nevezte, kibaszott gyáva féregnek, a férfi félretolta a tányért, amiből a gulyását kanalazta. Előrelendülő ökle eltörte a lány orrát, aztán elment, és otthagyta zokogva, a saját vérében fuldokolva.

Amikor először megerőszakolta, Alice őrülten küzdött. A férfi félig agyonverte és fojtogatta is, hogy nyugton maradjon, de ő nem akarta hagyni magát, és sikoltozva esdekelt minden újabb erőszaktételnél, nap mint nap… míg végül a napok teljesen egymásba mosódtak.

Egy nap a férfi egy szelet sült sonkát hozott, amit kis falatokra vágott össze, egy adag krumplipürét hússzafttal megöntözve, pár kanálnyi szétfőtt borsót, meg egy pogácsafélét. Sőt adott egy háromszögletűre összehajtott, piros kockás szalvétát is, amitől Alice úgy megdöbbent, hogy a szava is elállt.

– Ez a karácsonyi vacsoránk – jelentette ki a férfi, miközben leült a lépcsőre, hogy elfogyassza a saját adagját. – Azt akarom látni, hogy örülsz a tápláléknak, ha már annyit fáradtam vele.

– Karácsony… – A lányt elöntötte valami reszkető érzés. – Karácsony van?

– Nem hiszek abban az ajándékozgatós ostobaságban, a csicsás karácsonyfákban meg ilyesmiben. Ezen a napon Jézus születését ünnepeljük. Ennek a célnak megfelel egy rendes vacsora. Egyél.

– Karácsony van… Kérem, kérem, istenem, engedjen el! Haza akarok menni. Anyukámat akarom. Azt akarom…

– Befogod rögtön a szádat arról, hogy mit akarsz – reccsent rá a férfi, és Alice úgy kapta hátra a fejét, mintha megütötték volna. – Nagyon megbánod, ha fel kell innen kelnem még azelőtt, hogy végeztem volna az evéssel. Hallgass a jó szóra, és edd meg, amit adtam neked.

Alice felvette a kanalat, összekotort vele egy kis sonkát, majd rágni kezdte, pedig az állkapcsa még mindig fájt a veréstől, amiben pár napja volt része.

– Sok a gond velem – szólalt meg. Közben csak arra tudott gondolni, hogy több mint egy hónapja… Több mint egy hónapot töltött ebben a föld alatti helyiségben ezzel az őrülttel. – Nem örülne inkább valakinek, aki gondoskodni tudna magáról? Egy segítőtársnak, amilyenről a Biblia is beszél? Aki főzne magára?

– Majd beletanulsz – felelte a férfi, és azzal a csalóka higgadtsággal és türelemmel evett tovább, amiről a lány már megtanulta, milyen veszélyes lehet rá nézve.

– De… tudok főzni. Elég jól megy nekem. Ha megengedi, hogy felmenjek, akkor főzhetnék magára.

– Tán nem ízlik az étel, amit kaptál?

– Ó, nem erről van szó. – Alice szájába vett egy kanál csirizes krumplipürét. – Látom, mennyi fáradságába telt megfőzni. De ezt a feladatot átvállalhatnám… főzhetnék és takaríthatnék, igazi segítőtárs lehetnék.

– Ostobának látszom, Esther?

A lány már hetekkel korábban felhagyott azzal, hogy azt kiabálja, Alice a neve.

– Nem, Uram! Természetesen nem.

– Azt hiszed, olyan dőre vagyok, olyan gyenge a női csábítással szemben, hogy nem tudom, azonnal eliszkolnál, mihelyt felvinnélek innen?

A férfi elhúzta a száját. A tekintete ijesztő módon elsötétült.

– Tán előtte még megpróbálnál belemártani egy konyhakést a gigámba.

– Én soha…

– Fogd be azt a hazug szádat! Most csak azért nem kapod meg a neked járó büntetést, amiért ostobának néztél, mivel a kis Jézus születésének ünnepe van. De ne élj vissza a türelmemmel.

Amikor a lány elhallgatott, és némán folytatta az evést, a férfi biccentett.

– Majd beletanulsz. És amikor úgy ítélem meg, hogy már eleget tanultál, és elég jámbor teremtés lettél, akkor talán megengedem, hogy felmenj. Egyelőre viszont megvan itt mindened, amire csak szükséged lehet.

– Kérem szépen, kérhetnék valamit?

– Kérni lehet. Az nem biztos, hogy kapsz is.

– Megtenné, hogy lehozza a kesztyűt a hátizsákomból, meg még egy pár zoknit? Annyira fázik a kezem és a lábam. Félek, hogy megbetegszem. Ha megfázom, még a mostaninál is több gondot jelentek majd.

A férfi hosszan, szótlanul meredt rá.

– Talán fontolóra veszem…

– Köszönöm. – A szó az ételhez hasonlóan fojtogatta Alice-t, de valahogy kiküszködte a torkán. – Köszönöm, Uram.

– Talán fontolóra veszem – ismételte el a férfi –, ha illő tiszteletet mutatsz. Állj fel.

A lány letette a tányért az ágy melletti asztalra és talpra állt.

– Vetkőzz le, és feküdj az ágyra, amit kaptál tőlem. Most elveszem, ami jog szerint az enyém, te pedig nem fogsz ellenállni.

Alice a kezén és lábán lévő fagyásokra gondolt, meg az állandó hidegre. Fogvatartója úgyis megerőszakolná. Mi értelme, hogy mellé még meg is veresse magát?

Kibújt a pamutpulóveréből, és az alatta viselt ingből. A szíve túl dermedt volt ahhoz, hogy sírjon, amikor levette zokniját, amelynek talpa már teljesen kikopott a cementpadlón járkálástól. Lerángatta magáról a farmerét, kilépett a bal nadrágszárból, a többit pedig letolta a bokájába mélyedő bilincsig.

Lefeküdt a tábori ágyra, és várta, hogy a férfi levetkőzzön, várta, hogy teljes súlyával ránehezedjen, hogy belényomakodjon, hogy lihegjen és hörögjön, hörögjön és lihegjen.

Úgy gondolta, hogy ez volt az a pillanat, amikor megtört. Amikor egy pár zokniért cserébe elviselte az erőszakot.

Valamivel később azonban már tudta, hogy mégsem ez volt az a pillanat. Erre akkor ébredt rá, amikor rájött, hogy véget ért az év, és már egy hete minden reggel szédülve ébredt, majd a vécékagyló fölé hajolva hányt.

Akkor tört meg, amikor ráébredt arra, hogy a férfi gyermekével terhes.

Félt attól is, hogy elmondja neki, de attól is, hogy elhallgassa előle. Felmerült benne az öngyilkosság gondolata, hiszen ennél emberségesebb választása nem lehetett a belé plántált élet és a saját maga számára.

Csakhogy nem volt elég eltökélt, és nem volt meg erre a lehetősége sem.

Talán majd a férfi megteszi helyette, futott végig az agyán az ágy szélén kuporogva. Ha megtudja, hogy terhes, egyszerűen agyonveri majd. És ezzel véget is ér az egész.

Alice az anyjára gondolt, a nővérére, a nagyszüleire, nagybátyjaira, nagynénjeire és unokatestvéreire. A farmra gondolt, arra, hogy a januári hóban olyan szép lehet, mint egy képeslap.

Nem fogják keresni, emlékeztette magát. Azt az ajtót ő maga vágta be, felégette a hidat, elvágta a családjával összekötő szálat.

Ebben a patkánylyukban sosem fognak rátalálni.

Annyira szerette volna, ha elmondhatja nekik, mennyire sajnálja, hogy úgy ment el otthonról. Olyan dühösen, saját magától annyira eltelve, hogy nem törődött a többiek érzéseivel. Nem is hitte, hogy szeretik.

Azt kívánta, bár szólt volna nekik arról, hogy hazakészül.

Megremegett, amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó, majd csizmás láb lefelé dobog a lépcsőn. Nem annyira a rettegésbe borzongott bele, mint inkább a beletörődésbe.

– Emeld ki a lusta hátsód az ágyból és egyél.

– Rosszul vagyok.

– Leszel te még rosszabbul is, ha nem teszed, amit parancsolok.

– Orvosra van szükségem.

A férfi belemarkolt a hajába, és felrántotta a fejét. Alice sikoltozva takarta el az arcát.

– Kérem, kérem! Terhes vagyok! Terhes vagyok.

A férfi szorítása fokozódott, amikor még feljebb húzta a fejét, hogy az arcába nézhessen.

– Nálam ne próbálkozz a ringyós trükkjeiddel.

– Terhes vagyok. – Alice ezt már higgadtan közölte. Biztosra vette, hogy halál vár rá. Azon volt, hogy fel legyen rá készülve. – Már hat napja hányok minden reggel. Azóta nem volt vérzésem, amióta idehozott. Decemberben nem volt, és most januárban is elmaradt, amikor ideje lett volna. Csak akkor jöttem rá, hogy mennyi idő eltelt, amikor megmondta, hogy karácsony van. Terhes vagyok.

Amikor a férfi elengedte a haját, a lány visszazuhant az ágyra.

– Akkor igen örvendek.

– Maga… micsoda?

– Tán valami baj van a füleddel, Esther? Örülök.

A lány rámeredt, aztán egyszerűen csak lehunyta a szemét.

– Az volt a szándéka, hogy terhes legyek.

– Mert szaporodnunk és sokasodnunk kell. Az a rendeltetésed ezen a világon, hogy gyerekeket szülj.

Alice mozdulatlanul hevert, aztán valahogy kitépte magát a fásult beletörődésből, és belekapaszkodott egy halvány reménysugárba.

– Uram, orvosra lenne szükségem.

– Az asszonyok teste azért ilyen, hogy gyereket szüljenek. A doktorok becsapják az embereket, mert így szeretnének meggazdagodni.

A férfi akarja ezt a babát, emlékeztette magát Alice.

– Azt szeretnénk, ha a kicsi egészséges lenne. Vigyáznom kell magamra, és magzatvédő vitaminokat szednem. Ha én megbetegszem, akkor bennem a kisbaba is beteg lesz.

A férfi szemében megvillant az a bizonyos indulat, az az eszelős hév.

– Azt hiszed tán, hogy valami csaló doktor jobban tudja, mint én?

– Nem. Nem. Én csak azt szeretném, ami a baba javát szolgálja.

– Majd én megmondom, mi szolgálja a javát. Ha felkelsz és megeszed, amit hoztam. A kötelességedet nem kell teljesítened addig, míg ki nem derül, hogy a gyerek rendesen megmarad benned.

A férfi lecipelt egy kis hordozható hősugárzót meg egy karosszéket. Hozott egy hűtőtáskát is, abba tette a tejet, a gyümölcsöt és zöldséget. Valamivel több húst adott Alice-nek, és bevetetett vele napi egy vitamint.

Amikor úgy ítélte meg, hogy már elég jól van, folytatta a megerőszakolását, bár talán nem olyan gyakorisággal, mint korábban. Nem ököllel ütötte, hanem tenyérrel, és csakis az arcát.

Ahogy Alice hasa egyre nagyobbra nőtt, nagy, bő ruhákat szerzett neki, amiket a lány utált, és egy pár papucsot, aminek láttán hálás könnyek gyűltek a szemébe. A férfi egy naptárt szögezett a falra, amin ő maga huzigálta ki a napokat. Így Alice is láthatta, hogyan halad előre vánszorogva az élete.

Fogvatartója talán engedélyezi, hogy elhagyja a pincét, amikor megszületik a baba. Hiszen akarja ezt a gyereket, akár meg is engedheti, hogy felmenjenek a házba.

És aztán…

Aztán nem szabad elsietni, tervezgette magában Alice a hősugárzó mellé állított karosszékben ülve, miközben hasában rugdalózott, mocorgott a kisbaba.

El kell érnie, hogy a férfi azt higgye, itt maradna vele, hogy teljesen megtört és engedelmes. Amikor pedig már kiismeri magát a környéken… amikor kitervelte, hogy mi a legjobb módja a szökésnek, akkor elmenekül. Ha alkalma nyílik rá, megöli a férfit, de a szökés a fontosabb.

Ez éltette… hogy megszületik a baba, és ettől megnyílik a menekülés felé vezető ajtó. Csak egy eszköz volt ez a… dolog, ami a férfi erőszaktétele miatt növekedett benne, és neki semmit sem jelentett.

Majd ha már fent lesz a házban, ha visszanyerte az erejét, ha tudja, pontosan hol is van, ha Uram már nem tartja állandóan szemmel… akkor elmenekül.

A következő karácsonyon otthon lesz, biztonságban, az a rohadék pedig vagy megdöglik, vagy börtönben ül. A kisbaba… erre gondolni sem tudott.

Nem akart.

Szeptember végén, fogsága tizenegyedik hónapjában azzal kezdődött meg a vajúdása, hogy makacs sajgást érzett a derekában. Járkálni kezdett, hogy enyhüljön a fájás, leült a karosszékbe, összegömbölyödött az ágyon, de semmi sem segített. A fájdalom továbbterjedt a hasába, és egyre gyakrabban hasított belé.

Amikor elment a magzatvíz, Alice sikoltozni kezdett. A pincében töltött első hetei óta nem kiabált ilyen hangosan. De senki sem jött, ahogy annak idején sem.

Rémülten felmászott az ágyra, amikor a fájások egyre áthatóbbá, egyre gyakoribbá váltak. A torka vízre vágyott, ezért két fájás között valahogy felkecmergett, hogy vizet engedjen a csapból az egyik Dixie feliratú papírpohárba, amit a férfi neki hozott le.