Sabrina Jeffries

Ármány és csábítás

Sabrina Jeffries

Ármány és csábítás

Hercegi kör 4.

A mű eredeti címe

Undercover Duke

Copyright © 2021 by Sabrina Jeffries, LLC

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,

NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST

All rights reserved.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 955 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Néhai édesanyámnak.

Hiányzol, és azt kívánom, bárcsak ne mentél volna el ilyen hamar!

Köszönjük, hogy sok éven át gondoskodtál rólunk és apáról.

London Society Times
Az utolsó facér herceg

Kedves Olvasók!

Még jómagam, rutinos tudósítóként is alig bírom elhinni: az a kicsapongó szoknyapecér, Thornstock hercege nem csupán megnősült, de nem mást választott hitvesének, mint Miss Olivia Norley-t! És mindezt azután, hogy a nő évekkel ezelőtt nagy szenzációt keltve kikosarazta. A hercegnek bizonyára megjött az esze, mert szerény személyem egészen biztos benne, hogy Miss Norley egyébként nem ment volna hozzá.

Ez azt jelenti, hogy már csak a féltestvére, Sheridan Wolfe, Armitage hercege az egyetlen az özvegy hercegné utódai közül, aki még nőtlen. Mekkora szerencséje lesz annak a fiatal hölgynek, akinek sikerül megkaparintania! Bár a rossz nyelvek szerint egy örökösnőt kell elvennie ahhoz, hogy rendbe hozza anyagi helyzetét, de ez mit sem számít azok számára, akiknek eladósorban lévő lányuk van. Elvégre egy hercegről van szó, aki ráadásul fiatal és jóképű is, ami ritkaságszámba megy. Merem állítani, hogy nem marad sokáig agglegény.

Valóságos élvezet lesz megfigyelni a menyasszonyvadászatot. Armitage sokkal diszkrétebb, mint Thornstock, és még a másik féltestvérénél, Greycourt hercegénél is visszahúzódóbb természetű. Tehát a jövendőbelijének egy igen érdekes ifjú hölgynek kell lennie, hogy a páncélján áthatolva eljusson a szívéhez. Visszafojtott lélegzettel várjuk az eredményt.

Első fejezet
London, Armitage-ház
1809. november

– Greycourt hercege érkezett látogatóba, kegyelmes uram!

Sheridan Wolfe, Armitage hercege felpillantott a versenylovai listájából, és az ajtóban álló komornyikra nézett.

– Vezesse be!

Greynek, a féltestvérének Suffolkban kellett volna lennie, de hála istennek valamilyen ügy épp a fővárosba szólította, így egy időre majd eltereli a figyelmét a rá váró nehéz feladatról: arról, hogy eldöntse, melyik lovát árvereztesse el. Sheridan nem szeretett volna megszabadulni semelyik igáslovától vagy vezetőlovától. De az Armitage-hercegség fuldoklott az adósságban néhai nagybátyja túlköltekezése, valamint amiatt, hogy Sheridan apja…

Gombócot érzett a torkában, amiért az apja – Grey mostohaapja – túl korán lelt örök nyugalomra.

Sheridan félretolta a listát. A fenébe is, már egy év telt el azóta! Miért kísérti továbbra is az apja halála? Még az anyja is sokkal jobban viselte a helyzetet. Ha nem várta volna Grey érkezését, kilovagolt volna a Hyde Parkba, hogy egy kicsit elterelje a figyelmét a sötét gondolatokról.

Talán később. A telivér kancája imádott…

Aztán morgolódott, amikor eszébe jutott, hogy Juno már nincs a tulajdonában. Ő volt az első ló, amelyet el kellett adnia, hogy fennmaradhasson a birtoka. Nagyon nehéz döntés volt, elvégre ez az állat volt a legjobb nyerges kanca a nagybátyja istállójában. De döntenie kellett: vagy őt adja el, vagy valamelyik versenylovat, amelyikkel némi pénzt kereshet a versenyeken, vagy bérbe adhatja fedeztetés végett.

Micsoda nyomasztó gondolat! Felállt, hogy töltsön magának egy kis brandyt. Talán még túl korán volt az alkoholhoz, de ha már nem lovagolhatott, másra sem volt szüksége, mint egy kis brandyre és egy kellemes csevejre Greyjel. Öntött magának egy pohárral, és már azon volt, hogy töltsön egy másikat a féltestvérének, amikor a komornyik bevezette Greyt, és a kellemes beszélgetés terve azonnal füstbe ment.

A fivére ugyanis már részeg volt – feltehetőleg egy brandyvel többet ivott a kelleténél –, és úgy tűnt, mintha mindjárt ki akarná dobni a taccsot. Grey sápadtan és izgatottan fürkészte Sheridan londoni palotájának dolgozószobáját, mintha arra számítana, hogy egy haramia ugrik elő valamelyik könyvespolc mögül.

– Megkínálhatlak valamivel? – kérdezte Sheridan a fivérét. – Egy csésze teával vagy kávéval? – Aztán felemelte a kezében lévő poharat. – Esetleg egy brandyvel?

– Attól tartok, erre most nincs időm.

Sheridan intett a komornyiknak, hogy elmehet. Amint az ajtó becsukódott, megkérdezte:

– Mi történt? Beatrice-ről van szó? Az adott körülmények között biztosan nem tudsz megjelenni a színházi előadáson.

Néhány óra múlva ugyanis a család többi tagja részt tervezett venni egy jótékonysági előadáson. Konrad Juncker Egy külföldi úriember féktelen kalandjai Londonban című darabját adják elő a Parthenon Színházban. Bár Sheridan alig ismerte a művet, a másik féltestvére, Thorn megkérte, menjen el, ugyanis a felesége szívügye volt a Félhold Ház Alapítvány, amely a nehéz helyzetbe került nőket segítette.

Grey a fejét rázta.

– Nem, azért jöttem, hogy orvost keressek Beatrice számára. A helyi bába szerint bármelyik percben megindulhat nála a szülés, és aggódik a komplikációk miatt. Ezért Londonba siettem, hogy egy szülészorvos megvizsgálja Beatrice-t. Odalent vár a hintóban.

Sheridan a szemöldökét felvonva megjegyezte:

– Arra gyanakodtam, hogy a frigyetek előtt már történt valami közted és Beatrice között, mivel azonban tíz hónapja vagytok házasok, nem tűnik túl korainak a baba érkezése.

– Valóban. Az is meglehet, hogy a szülésznő téved, de mindenképpen a végére akarok járni. Azért szakítottam meg az utamat, mert egy szívességet szeretnék kérni tőled.

– Sajnos a szülés terén nem rendelkezem semmiféle tapasztalattal, úgyhogy… – ingatta a fejét Sheridan.

– Emlékszel, abban egyeztünk meg, hogy én hallgatom ki Cora nénit azzal a két bállal kapcsolatban, amelyeken a gyanúnk szerint apánk gyilkosa is részt vett?

– Igen, természetesen emlékszem.

Az öt testvér arra a következtetésre jutott, hogy anyjuk háromszori megözvegyülése nem csupán tragikus véletlen: valaki meggyilkolta a férjeit, köztük Maurice Wolfe-ot, Sheridan és Heywood apját, Armitage egykori hercegét. Gyanújuk szerint a gyilkos azon három nő egyike lehet, akik jelen voltak azokon a mulatságokon, amelyeken az első két férj elhunyt. Így Sheridan és a testvérei egy titkos nyomozásba kezdtek, amelyben mindegyiküknek külön feladata volt. Greynek Cora nagynénjüket, más néven Lady Eustace-t kellett kikérdeznie, aki a többiekkel nem állt rokonságban.

Sheridan hirtelen rájött, miféle szívességről lehet szó.

– Na ne… Nem fogom megtenni.

Az ördögbe is!

– Nem is tudod, mit fogok kérni – vágta rá Grey.

– Nem nehéz kitalálni. Azt akarod, hogy én kérdezzem ki Lady Eustace-t.

Grey felsóhajtott.

– Nos, igen. A körülményekre való tekintettel.

– Hamarosan vissza fogsz térni a városba. Addig várhat a dolog, nem?

– Nem tudom. Őszintén szólva fogalmam sincs, meddig fogok vidéken tartózkodni.

Sheridan mély lélegzetet vett.

– Igen, de miért engem kérsz erre? Hiszen alig ismerem.

– A többiek egyáltalán nem ismerik – jegyezte meg Grey. – De te legalább baráti kapcsolatban vagy Vanessával, és ez jó ürügy lenne arra, hogy felkeresd.

Pontosan emiatt nem akarta Sheridan elvállalni a feladatot, mivel Lady Eustace kihallgatása egyúttal azt jelentené, hogy a lányát, Miss Vanessa Pryde-ot is látni fogja, akit hollófekete fürtjeivel, dús idomaival és élénk mosolyával túl vonzónak talált.

– Az igaz, hogy párszor beszélgettem Vanessával – ismerte el Sheridan –, de ez még nem jelenti azt, hogy én lennék az ideális jelölt erre a feladatra.

– Ó, igen, de Cora nénivel ki nem állhatjuk egymást! Úgyhogy én még kevésbé vagyok alkalmas erre, mert aligha mondaná el az igazat.

A családban nyílt titok volt, hogy Eustace nagybácsi csúnyán bánt Greyjel gyerekkorában, így akarta rákényszeríteni, hogy engedje át neki számos birtokát, a felesége pedig végig úgy tett, mintha mindezt nem látta volna.

Sheridan kortyolt egyet a brandyjéből.

– És nekem miért mondaná el az igazságot?

– Mert partiképes herceg vagy, a lánya pedig férjre vadászik. Nem mintha azt javasolnám, hogy játszd meg, udvarolsz Vanessának, de az anyja bizonyára jó szemmel nézné a találkozásotokat, és alábbhagyna az óvatossága.

– Ebben nem vagyok annyira biztos. A nagynénéd mindig hűvösen viselkedett velem szemben, talán éppen azért, mert bár jogosult vagyok a hercegi címre, mégis nincstelen vagyok. Az anyja jómódú férfit keres Vanessa számára. És őszintén szólva Vanessának arra is van szüksége, elvégre túlságosan elkényeztetett és szemtelen, ez pedig igen veszélyes kombináció egy olyan férfi számára, aki nem tud drága ruhákat, szőrméket és ékszereket vásárolni a feleségének. Alig bírok a felszínen maradni. Egy Vanessához hasonló feleség teljesen lehúzna a mélybe.

Grey összehúzta a szemét.

– Vanessa nem is annyira elkényeztetett. Inkább a saját útját akarja járni.

– És mi a kettő között a különbség?

– Egy elkényeztetett lány mindent megkapott az életben, és a házassága után is elvárja ugyanezt. Hidd el, bár Vanessa mindig jómódban élt, számos családi vihar közepette nőtt fel! Ezért nem hagyja, hogy bárki is keresztülgázoljon rajta.

– De ez még nem jelenti azt, hogy ha valaki egy ilyen nőt vesz feleségül, nem lesznek állandó viszályok a családban.

– Gwynt és Beatrice-t is ilyen fából faragták, de eddig Joshuával nincs okunk panaszra. Sőt jobban szeretem, hogy a feleségem erős jellem, és tudja, mit akar.

– Jó neked – jegyezte meg Sheridan. – De egy halom pénz áll a rendelkezésedre, hogy mindent megadj neki, amit csak kíván. Ráadásul a te feleséged nem bálványozza azt az átkozott költőt, Junckert.

– Á, Juncker! – mondta Grey az állát simogatva. – Szerintem csak amolyan lányos rajongásról van szó.

– Higgy nekem! Vagy tucatszor fültanúja voltam, amint Juncker „briliáns” darabjairól fecsegett. Egyszer olyan zagyvaságot is hallottam tőle, hogy az az alak egy „sötét angyal” vadságával ír, bármit is jelentsen ez. Annak a komolytalan fruskának fogalma sincs, milyen férjet kellene választania.

– De neked van, feltételezem – felelte Grey furcsa csillogással a szemében.

– Valóban. Egy olyan fickó kell neki, aki megfékezi, amikor túlzásokba esik, és aki segít a fiatalos lelkesedését gyakorlatiasabb tevékenységek felé terelni. Sajnos tele van romantikus ábrándokkal, amelyek csak a kárára válnak, és arra késztetik, hogy olyan férfi után vágyakozzon, akit a markában tud tartani, és aki mellett kénye-kedve szerint elherdálhatja a vagyonát.

– Ez alatt pedig Junckert érted – jelentette ki Grey.

– Ki mást? Jól tudod, hogy már jó pár éve szemet vetett rá.

– És ez zavar téged?

A kérdés meglepte Sheridant.

– Természetesen nem. – Amikor Grey rávigyorgott, a férfi kelletlenül hozzátette: – Juncker tetszik neki. Jobbat is találhatna, de akár sokkal rosszabbat is.

– Meggyőztél. Hacsak…

– Hacsak?

– Hacsak nem az bosszant, hogy Vanessa szerint a hercegek arrogánsak és érzéketlenek, sőt egyenesen romlottak, és ezért sosem lenne hajlandó hozzád menni.

– Igen, ezt már mondtad. – Mi több, meglehetősen gyakran, ami eléggé irritálta. – De ami engem illet, nem áll szándékomban elvenni.

– Felteszem, esetleg némi rokonszenvet kelthetsz benne, de azon túl…

Amikor Grey félbehagyta a mondatot, Sheridan a fogát csikorgatta mérgében.

– Szóval ez a véleményed.

Nem mintha Sheridan meg akarta volna nyerni Vanessa rokonszenvét. Nem ő volt a megfelelő nő számára, ezt már régen eldöntötte.

– Nem azt ígérted, hogy te magad állod Vanessa hozományát? – kérdezte Sheridan újra belekortyolva a brandyjébe. – Megzsarolhatnád Lady Eustace-t, hogy ha nem árulja el a titkait, visszatartod a lánya hozományát.

– Először is, ezzel csak Vanessának árthatok. Másodszor, ha sarokba szorítanám a nagynénémet, biztosan hazudna. De mindenekfelett ez rossz irányba befolyásolná a nyomozásunkat, mivel a gyilkos még abban a hiszemben van, hogy megúszta. Ezért nem mondtam el Cora néninek vagy Vanessának, hogy megállapítottuk: apánk arzénmérgezésben halt meg. Ezenkívül azért is lenne jobb, ha te hallgatnád ki a nagynénit, mert rád nem gyanakodna.

– És mi legyen Sanforthszal? – kérdezte Sheridan. – Eredetileg úgy egyeztünk meg, hogy majd én kérdezősködöm a városban. Mi lesz a tervünk ezen részével?

– Azzal majd Heywood foglalkozik, nem lesz semmi gond.

Ez valószínűleg igaz volt. Sheridan fivére, a visszavonult ezredes hatalmas erőfeszítéseket tett szerény birtoka fellendítése érdekében. Ahhoz képest Sanforth kisszámú lakosságának kikérdezése gyerekjáték lesz.

– Látod – folytatta Grey –, vidékre sem szükséges visszatérned. Kihasználhatnád a ma délutáni előadást, és beugorhatnál Cora néni színházi páholyába, hátha ki tudsz deríteni valamit. Úgy tehetnél, mintha csak azért mennél, hogy egy kicsit csevegj Vanessával.

– Feltéve, hogy megnézik a darabot – felelte Sheridan. – Lady Eustace nincs oda a jótékonysági előadásokért.

– Ó, persze hogy ott lesznek! – felelte Grey. – Vanessa majd tesz róla, hogy ott legyenek. Elvégre Juncker darabjáról van szó, nem emlékszel?

– Valóban – felelte Sheridan. A poharában megcsillanó likőrt bámulta, és elfojtott egy káromkodást. – Remek. El fogom viselni Lady Eustace-t, és megpróbálok kideríteni valamit.

Ami egyúttal azt jelentette, hogy el kell viselnie Vanessa Junckerrel kapcsolatos ostoba áradozását is.

Mintha gombóc lett volna a torkában. Nem számít. Nem foglalkozik vele.

– Köszönöm – mondta Grey. – Most pedig bocsáss meg…

– Tudom. Beatrice vár rád a birtokon, és még elég hosszú út áll előtted.

Összetalálkozott a tekintete a bátyja szorongó pillantásával, és meglágyult a hangja.

– Minden rendben lesz. A Wolfe család szívós fajta. Nem is beszélve anyánkról. Ha huszonöt éves kora előtt három férjtől öt gyermeket tudott szülni, bizonyára az unokatestvérem is képes lesz gond nélkül megajándékozni téged egy örökössel.

– Vagy egy kislánnyal. Nem számít a neme, a lényeg, hogy Beatrice túlélje, és a gyermek egészséges legyen.

– Menj! – biztatta Sheridan, és a testvére szórakozott arckifejezéséből rájött, hogy ő már lélekben a felségénél van. – Menj, siess Beatrice-hoz! Légy nyugodt, mindent megteszek, és nem fogok csalódást okozni!

Sheridan első kézből tudta, milyen gyötrelmet okozhat a szerelem, mennyire erősen elszoríthatja az ember torkát a fájdalom. Helene akaratlanul ugyan, de bizalmatlanná tette ezzel az érzéssel szemben. Pontosan ezért nem szeretett volna ismét hasonló helyzetbe kerülni. Grey feldúltsága is óvatosságra intette. A szerelem felfalhatja az embert, és kiköpheti a csontjait, méghozzá gyorsabban, mint ahogy a telivér paripája lefut egy kört.

Sheridannek már így is rengeteg dolog miatt kell aggódnia. Nem állt szándékában még egy feleséget is hozzáadni ehhez a listához.

Második fejezet

– Várj csak, lányom! – mondta Vanessa anyja, megállítva a lányt, mielőtt beléptek volna a Pryde család páholyába. – Csálén állnak a szalagok.

Azzal egy kalaptűt szúrt Vanessa díszes fejfedőjébe, felsértve a lány fejbőrét.

– Au, mama! Ez fájt!

– Nem az én hibám, hogy nem marad a helyén. Bridget bizonyára ferdén tette fel. Megérdemled, amiért nem akartál új fejéket vásárolni.

Ahelyett, hogy felújította volna a dolgokat, az anyja mindig újakat akart vásárolni. De sajnálatos módon Vanessa néhai édesapjának birtoka nem termelt elegendő jövedelmet, és az anyja özvegyi járadéka is elég szűkös volt, így a lady nem költhette nyakló nélkül a pénzt. Ezért Vanessa a szobalány, Bridget segítségével mindig apró trükkökhöz folyamodott, hogy ne lépjék túl a keretüket.

De az anyja ezt nem látta be. Mindenekelőtt folyton azzal akart lenyűgözni másokat, hogy milyen nagy lábon élnek. Másfelől nagy reményeket fűzött ahhoz, hogy Vanessa jó házasságot köt.

– Nem a szalagokkal van gond, mama – morogta Vanessa –, hanem azzal, hogy folyton igazgatja.

– Én csak azt akarom, hogy rendesen álljon. Jól kell kinézned a fiatalemberek előtt.

Vanessa valójában csak egy fiatalembernek akart tetszeni, aki szokás szerint bizonyára most sem fogja észrevenni. Ha pedig így lesz, végleg feladja a reményt, hogy valaha is felkeltheti az érdeklődését. Eddig semmiféle trükkje nem vált be.

Noah Rayner bácsi, aki a kedvenc rokona volt Grey unokatestvére után, megnyugtatóan megpaskolta a karját.

– Ismered az édesanyádat. Folyton csak az udvarlóidra gondol.

– És erre jó okom van – vágott vissza a nő. – Ez a lány egyáltalán nem ért a férfiakhoz. Greycourt hercegéhez kellett volna hozzámennie, de kikosarazta, ő pedig végül azt a közönséges Miss Wolfe-ot vette feleségül.

– A „közönséges” Miss Wolfe ugyancsak egy herceg unokája, akárcsak én – jegyezte meg Vanessa. – Tehát ha ő közönséges, akkor én is az vagyok. Mellesleg kedvelem őt.

Beatrice tökéletes feleségnek bizonyult Grey számára, amikor Vanessa már azon aggódott, hogy a férfi sohasem fog megnősülni.

– Ez csak természetes – mondta az anyja, miközben még egy kicsit babrált Vanessa fejékével. – Te mindig a nemkívánatos személyeket kedveled.

– Általában sokkal érdekesebbnek találom őket, mint azokat, akiket a mama jóravalónak tart – morogta Vanessa.

– Mint azt a drámaírót, akibe szerelmes vagy? – kérdezte az anyja fejcsóválva. – Néha már azt gondolom, hogy a világ legszegényebb alakjához akarsz férjhez menni, csak hogy bosszanthass.

– Mr. Juncker rendkívül tehetséges – mutatott rá Vanessa. Német neve ellenére Konrad Juncker Londonban nevelkedett német bevándorlók gyermekeként. Jóképű volt megnyerő mosolyával, élénk tekintetével, tökéletes fogsorával, azonban Vanessa ezekkel a tulajdonságaival egyáltalán nem törődött.

A nagybátyja dohogni kezdett:

– Hugicám, beülhetnénk a páholyba, mielőtt még véget érne az előadás?

– Ugyan már, Noah! A zenekar még csak most hangol.

– Nekem úgy tűnik, mintha már a nyitányt játszanák. Ezért nincs senki a folyosón rajtunk kívül.

– Mindjárt kész vagyok – mondta a lady, azzal abbahagyta a lánya fejdíszének igazgatását, de csak hogy a vállfűzőjét egy kicsit lejjebb húzza.

– Úgyis azonnal vissza fog ugrani – méltatlankodott Vanessa. – Mama, tényleg azt akarja, hogy úgy nézzek ki, mint egy kokott?

– Ha ezzel kifogsz egy jó partit, mindenképpen. Te sem leszel már fiatalabb, ezt ne feledd! – Azzal erősen megcsipkedte a lánya arcát.

Vanessa összerándult.

– Nem értem, ezzel hogyan lehet visszaforgatni az idő kerekét – tiltakozott.

– Csak bízz az anyádban! Remélem, egyszer majd neked is lesz egy gyermeked, aki ugyanolyan nyakas lesz, mint te. A sors bosszúja lenne.

Amikor Noah bácsi megköszörülte a torkát, Lady Eustace éles pillantást vetett rá, aztán kinyitotta az ajtót.

– Rendben. Most már beléphetünk.

Hála a jó égnek! Az anyja machinációi, hogy megfelelő partit találjon számára, éppoly veszélyesek, mint a nyílt óceánon vitorlázni. Az egyik percben még a szél dagasztja a selyemvitorlákat, a következőben pedig a hajó kis híján elsüllyed a vad viharban. Sose tudta, mit várhat tőle: rosszkedvet és rideg megvetést, vagy szirupos kedvességet, amely hamis és émelyítő. Az anyja egész életében ilyen szélsőséges volt.

– Esetleg van egy konkrét személy, akit vár ma este? – kérdezte Vanessa belépve a páholyba. Az anyja folyton csinosítgatta, de most túlment minden határon.

Lady Eustace suttogóra fogta, miközben a többi páholyt fürkészte.

– Úgy hallottam, Lisbourn márki is jelen lesz.

Vanessa önkéntelenül megborzongott.

Az anyja folytatta, anélkül hogy észrevette volna:

– Azt beszélik, hogy még az unokatestvérednél is gazdagabb. Amennyiben eljött megnézni az előadást…

– ...varázsütésre úgy dönt majd, hogy feleségül vesz, mert rózsás az arcom és feltárom a bájaimat?

– A férfiak képesek ilyesmire, tudod? Mindent be kell vetni, hogy felhívd magadra a figyelmét.

Isten óvja Vanessát attól, hogy Lord Lisbourne felfigyeljen rá! Akkor inkább kolostorba vonul.

– Lisbourne megvan vagy hatvanéves, Cora – jegyezte meg Noah bácsi.

– Egy jó formában lévő hatvanas – fűzte hozzá a nő.

És hírhedt korhely.

Noah bácsi a fejét ingatta.

– Én személy szerint úgy gondolom, hogy az unokahúgomnak inkább Armitage hercegére kellene kivetnie a hálóját. Korban közelebb áll hozzá, alkalmas férjnek, és rokonságban áll az unokaöcséddel.

– De azt beszélik, hogy Armitage-nek egy garasa sincs – ellenkezett a lady.

– Viszont hercegi ranggal bír – felelte Noah bácsi. – Így pénzhez juthat, hacsak nem válik szerencsejátékossá.

– Akkor Greycourttól szerezzen pénzt, ne pedig a lányom hozományából! – csengett Lady Eustace hangja acélosan.

– De az én hozományom is Grey kasszájából származik, tehát Armitage így vagy úgy, de Greytől kapna pénzt.

– Igen, de ha Armitage arra használja a hozományodat, hogy kiegyenlítse az adósságait, azzal Greycourt a saját családjában tartja a pénzt, mivel nem kell mind a te hozományodat, mind a fivére tartozásait kifizetnie. Nem szeretném tovább hizlalni a vagyonukat, nincs igazam?

Noah bácsi csak pislogott.

– Ennek semmi értelme. És egyébként mi a problémád Greycourttal?

– Mama az ellenlábasának tekinti – magyarázta Vanessa egy sóhaj kíséretében. – Nem is tudom, mi a súlyosabb vád ellene: hogy Grey ellenállt annak, hogy mama hozzáadjon engem, vagy hogy számomra olyan ő, mint egy báty, aki sosem adatott meg nekem.

– Ha lenne bátyád, nem volna semmi gond, mert megörökölte volna apád birtokát, és akkor nem csupán a szűkös özvegyi járadékomból kellene megélnünk – horkant fel az anyja. – És pont azért kellett volna Greycourthoz feleségül menned, mert nincs bátyád.

– Mama! Ezt egyikőnk se akarta. És ne feledje, mindig rendkívül kedves volt hozzánk! – Különösen annak fényében, hogy Vanessa szülei hogyan bántak vele gyermekkorában. – A busás hozományomon kívül kifizette a városi házunk bérleti díját is, hogy Londonban maradhassunk, ami több mint nagylelkű volt a részéről.

Mégpedig azért tette, hogy Vanessa férjhez mehessen, ez pedig valóban nagyon rendes volt tőle.

– Akárhogy is legyen – vágta rá az anyja –, én mindent megteszek annak érdekében, hogy Armitage ne vehessen feleségül! Ha a dúsgazdagként emlegetett Lisbourne-höz mész feleségül, még pénzt is tehetsz félre magadnak.

Amire mama majd biztosan ráteszi a kezét, gondolta a lány.

– De ha Armitage-hez mész hozzá – folytatta az anyja –, és a hozományod elmegy a férjed adósságainak rendezésére, egy fillért sem fogsz tudni félretenni. Grey kétségtelenül azért duplázta meg a hozományodat, mert tudja, hogy visszakerülhet a családjához, ha elvesz téged az az üres zsebű féltestvére.

– Ez nevetséges! – tiltakozott Vanessa. – Sheridan, azaz Armitage hercege egyáltalán nem üres zsebű. Mellesleg esze ágában sincs megkérni a kezem.

Sajnos.

– Azt hittem, baráti viszonyban vagytok – bökte meg a nagybátyja a könyökével.

– Nem egészen. Ismerjük egymást, néhányszor táncoltam vele, de…

Valaki a közeli páholyból pisszegett, hogy hallgassanak el, mire végre helyet foglaltak.

Attól a perctől kezdve, hogy először táncolt Szent Sheridannel – sohasem szokta meg, hogy Armitage-nek hívja – az az átkozott fickó kotnyeles húgocskaként könyvelte el, holott Vanessa huszonöt, a férfi pedig huszonkilenc éves volt. A harmadik táncuknál Vanessa rájött, hogy nem a kotnyeles húgocskája, hanem a felesége szeretne lenni. Ez roppant bosszantó!

Miért pont ő? Nem is volt a zsánere. Az volt a legfőbb követelménye egy férfival szemben, hogy ne legyenek titkai, és ne keressen folyton kibúvókat – tehát szöges ellentéte legyen a néhai apjának. Minden férfi közül Sheridan volt az egyetlen, aki megragadta a fantáziáját, és aki a nyugodtsága ellenére mélyen magába temette titkait. És ami még rosszabb: Vanessa égett a vágytól, hogy megfejtse ezeket a talányokat, a fenébe is!

Miért ő volt az egyetlen férfi, akinek láttán felpezsdült a vére és heves szívdobogás fogta el? Ennyire ostoba volna a teste? Mert Sheridan arisztokratákra jellemző távolságtartó modora és szűkszavúsága ellenére – amit Vanessa megpróbált figyelmen kívül hagyni – a férfi láttán mindig kellemes borzongás fogta el.

Először azt hitte, Sheridan csak játszadozik vele, de nem. Úgy tűnt, a férfi valóban nem vesz róla tudomást oly módon, ahogy azt ő szeretné. És azt sem vette észre, hogy a lány mennyire vonzódik hozzá, ez pedig valósággal megőrjítette Vanessát.

Ha ki tudna igazodni rajta, akkor azt is meg tudná állapítani, megbízható férj válna-e belőle. Ez volt minden, amiben mostanság reménykedhetett, amikor az anyja egyre kétségbeesettebben próbált elcsípni számára egy dúsgazdag vőlegényt. Vanessa mindennapos félelemben élt amiatt, hogy az anyja belerángatja valamilyen kompromittáló helyzetbe Lord Lisbourne-nel vagy valami hasonló alakkal.

Szerencsére Sheridanről nem járta az a hír, hogy kicsapongó lenne. Szerencsétlenségére viszont az első három táncuk után a férfi kerülte őt. Vanessa először azt gondolta, a gyász miatt. A gyászidő az elmúlt báli szezon kezdetén lejárt, de a férfi továbbra sem közeledett hozzá. Eközben az anyja már vagy fél tucatszor próbálta Lisbourne karjába taszítani. Egy nap majd sikerül neki… Hacsak Vanessa nem talál magának férjet, mielőtt ez megtörténhetne.

A nagybátyja előrehajolt, és a fülébe suttogta:

– Ha nem Armitage az, akire szemet vetettél, akkor megtudhatnám, ki a szerencsés fickó? Talán Juncker, ahogy anyád állítja?

Te jó ég, ez elég fogós kérdés!

– Mama nem tudja, mit beszél.

– Tényleg? Nem ő az egyetlen, aki azt állítja, hogy beleszerettél.

Mindez az ő hibája volt. Átkozza a napot, amikor azt füllentette Greynek, hogy gyengéd érzelmeket táplál egy ismeretlen költő iránt. Csak viccből mondta neki, nehogy rájöjjön, valójában Sheridanbe van belehabarodva. Mert ha elárulta volna az unokabátyjának, Armitage megvetette volna ezért, ő pedig elsüllyedt volna szégyenében.

Ezt követően Grey esküvőjén Sheridan kissé leereszkedően megkérdezte, ki a romantikus ábrándjainak tárgya. Először a legszívesebben kupán vágta volna Greyt, amiért beszélt a féltestvérének az ő „költőjéről”, aztán kétségbeesetten próbált visszaemlékezni valakire, és eszébe jutott, hogy épp akkoriban olvasta egy bizonyos Mr. Juncker verseit.

Ettől kezdve ez az ártatlan hazugsága egyfolytában üldözte. Mr. Juncker is tudomást szerzett róla, és udvarolni kezdett neki. Grey ezt tudta, és folyton ugratta Vanessát emiatt, Thornstock pedig félrevonta, és figyelmeztette Mr. Juncker nyegle modorára. A hír az anyja fülébe is eljutott, aki azóta egyfolytában arra intette, hogy tartsa magát távol a Mr. Junckerhez hasonló alakoktól.

Ebből azonban egy határozott előnye származott: Sheridan féltékenynek tűnt. Ebben ugyan nem lehetett teljesen biztos, mert a férfi ezúttal kifürkészhetetlenebb volt, mint valaha. De most végre felnőtt nőnek tekintette, és bár elég ritkán vett róla tudomást, még ez is jobb volt, mint a teljes közömbösség a részéről.

Rögtön felmerült benne a kérdés: Sheridan vajon eljött ma este? Ha túlságosan előrehajolna, hogy belásson az Armitage család páholyába, azzal elárulná magát. Aztán eszébe jutott valami.

– Mama – suttogta –, elhozta a távcsövét?

Az anyja egy bólintással előhúzta a retiküljéből, de mielőtt átadta volna a lányának, azt kérdezte:

– Kit akarsz vele megfigyelni?

Miután az anyja olyan hevesen bírálta Sheridant, Vanessa nem merte neki megemlíteni a nevét.

– Természetesen a márkit – felelte.

– Ne szórakozz velem, édes lányom! – Érdekes, hogy Lady Eustace folyton azt feltételezte, mások is annyit hazudnak, mint ő maga. – Tudom, hogy azért az íróért bolondulsz, aki rangban nem hozzád való.

– Értettem, mama.

Elvette a gukkert az anyjától, a szeméhez illesztette, és előrehajolt. A milady a férje halála után vásárolta ezt a különös tárgyat, de Vanessa eddig még sohasem használta.

Látszatra teljesen olyan volt, mint bármelyik színházi látcső, a különlegessége abban rejlett, hogy lehetővé tette a jobb és bal oldali páholyokban ülő többi néző kikémlelését. Így könnyedén meg tudta figyelni, kik ülnek Armitage páholyában.

Thornstock és Sheridan a nővérük, Lady Gwyn, és az édesanyjuk mögött foglaltak helyet. A két hölgy láthatóan beszélgetett. Thornstock néha-néha beleszólt a társalgásukba, de Sheridan teljesen szórakozottnak tűnt, és hallgatásba burkolódzott. Úgy ült ott, mint egy szent.

Vagy mint egy szfinx. Talán inkább ez utóbbihoz hasonlított a kifürkészhetetlen jelleme miatt. A herceg hirtelen felemelte a fejét, és a lány felé pillantott. Vanessa összerezzent ettől a váratlan érdeklődéstől, bár tisztában volt azzal, hogy Sheridan nem tudhatja: őt figyeli.

Az ölébe ejtette a távcsövet.

– Ott van? – kérdezte az anyja.

– Kicsoda?

– A te drágalátos Mr. Junckered.

Te jó ég, azt még csak nem is ellenőriztem!

– Igen – felelte azért fohászkodva, hogy valóban ott legyen.

Azzal ismét felemelte a gukkert, és végigpásztázta a többi páholyt is. És valóban ott volt Mr. Konrad Juncker, szerelmének feltételezett tárgya. A nők bálványozták az aranyszőke hajú, északi kék szemű fiatalembert, bár az előkelő társaság nem fogadta be teljesen. Olyan szokatlanul öltözködött, mint egy költő, és úgy beszélt, mint egy komédiaíró. Most is éppen egy hölggyel flörtölt, akit Vanessa nem is ismert. Azt beszélték róla, hogy nagy szoknyapecér, ezért kizártnak tartotta, hogy valaha is szerelmes legyen belé. Emellett túlságosan hasonlított a lány néhai édesapjához is, ami szintén nem vált a férfi előnyére.

Mindenesetre Vanessa azt kívánta, bárcsak sose szaladtak volna ki a száján azok a szavak, amelyekkel azt híresztelte magáról, hogy tetszik neki a fiatalember. Mert ha esetleg Sheridan próbálna közeledni felé, csapodárnak gondolhatná, vagy azt hihetné, hogy valami rejtélyes játékot űz a férfiakkal, ami még rosszabb lenne. Eredetileg nem ez volt a szándéka.

De ahogy Sir Walter Scott írta: „Ó, mily kusza nagy hálót szövünk, mikor először hazudni készülünk.”{1} Vanessa hálója pedig napról napra kuszább lett.

Letette a látcsövet. Nagyon szerette volna, ha alkalma nyílik beszélni Sheridannel, de közben kétségbe ejtette ennek még a gondolata is. Amikor az első felvonás véget ért, gyors pillantást vetett az Armitage-páholyra, és azt tapasztalta, hogy a férfi eltűnt. Kétségtelenül udvarol valami kis…

– Jó estét! – hangzott fel egy hang, amely lágy volt, mint a jó konyak. – Remélem, valamennyien élvezik az előadást.

Vanessa szíve nagyot dobbant, amikor Sheridan a székeket megkerülve a korlátnak támaszkodott velük szemben. Sheridan tehát itt volt a nagybátyja páholyában. Micsoda váratlan esemény! Milyen kellemes meglepetés!

– Élvezzük, amennyire csak tudjuk, bár nem új darabról van szó – felelte Noah bácsi, aki a milady mögött ült. – Még mindig jobb egy régi darab Junckertől, mint egy új valaki más tollából. El kell ismernem, hogy a fickó ért a közönség szórakoztatásához.

Sheridan homlokán egy alig észrevehető barázda jelezte csupán Vanessa számára, hogy a férfi nincs elragadtatva a Mr. Junckert dicsérő szavaktól. Bárcsak biztos lehetne abban, hogy miért nem!

– Armitage! – mondta Lady Eustace hűvösen. – Nem hiszem, hogy valaha is találkozott a bátyámmal, Sir Noah Raynerrel.

Az anyja kissé goromba megszólalása után Vanessa egyáltalán nem csodálkozott volna, ha Sheridan azonnal elhagyja a páholyukat. Szerencsére Noah bácsi megpróbálta elrendezni az ügyet oly módon, hogy felállt, és Lady Eustace székét megkerülve kezet nyújtott a fiatalembernek.

– Örülök, hogy megismerhetem, herceg – mondta, és a szürke szeme kissé felcsillant. – A húgom már annyit mesélt magáról!

– Ne beszélj butaságokat, Noah! – csattant fel a milady. – Ne is vegyen tudomást a bátyám szavairól, herceg. Egyáltalán nem szoktam pletykálkodni.

Micsoda hazugság! Lady Eustace nemcsak pletykafészek volt, hanem igazi bábjátékos, remekül rángatta a zsinórokat. A nagybátyja a mellette lévő székre mutatott, amely pont Vanessa mögött állt.

– Csatlakozzon hozzánk! Az unokahúgom épp most mondta, hogy szeretné tudni, mi a véleménye a darabról.

Nyilvánvalóan nem csupán az anyja próbált a lehető legtöbbet kihozni a helyzetből. De legalább Noah bácsi Sheridan karjába löki, nem pedig a vén Lord Lisbourne-ébe.

Amikor Sheridan gyönyörű zöld szemét Vanessára irányította, a lány kacér mosolyt varázsolt az arcára.

– Felesleges kérdés, Noah bácsi. Már úgyis tudom, mi a herceg véleménye.

Sheridan arckifejezése egy szemernyit sem változott, továbbra is az unalom és a közöny tökéletes maszkját viselte.

– Valóban? És mi lenne az?

– Bizonyára nevetségesnek találja Felix és barátai cselszövéseit, és az effajta komolytalanságokat egyáltalán nem tartja szórakoztatónak.

– Ha kegyed mondja – felelte a férfi, és megvonta a vállát. – Őszintén szólva nincs a darabról semmiféle véleményem.

Mindig ilyesmiket mondott.

– Ó, de azt el kell ismernie, hogy amikor valamiről van véleménye, az mindig szöges ellentétben áll másokéval! Egyszer hallottam, amint azt mondta a hadügyi titkárnak, hogy Napóleon remek stratéga, aki le fog győzni bennünket, ha ezt nem ismerjük fel és nem teszünk ellene megfelelő lépéseket.

– Ez nem csupán egy vélemény, hanem maga az igazság. – Aztán Vanessára nézve folytatta: – Csak mert az ellenségünk, még nem kell azt feltételeznünk róla, hogy ostoba. A hadügyi titkárnál fontosabb emberek is elkövették ezt a hibát sajnálatos módon.

E szavak felkeltették a nagybácsi kíváncsiságát.

– Bocsásson meg, milord, de járatos a katonai stratégiákban?

– Atyám már kora ifjúságomtól fogva arra képzett ki, hogy egyszer a nyomdokaiba léphessek a brit diplomácia területén, ez a munkakör pedig számos stratégiai ismeretet igényel. Tehát a válaszom igen, Sir Noah, járatos vagyok benne.

A milady már magától a gondolattól is elfintorította az orrát.

– Bizonyára a néhai édesapja megkönnyebbült, amikor ehelyett a hercegség irányítását vette át egy nem várt szerencsének köszönhetően.

Sheridan Vanessa anyjára fordította a tekintetét.

– Kétlem, hogy apám „nem várt szerencsének” nevezte volna a bátyja halálát. – De aztán rájött, hogy a milady esetleg megsértődhet ettől az egyenes beszédtől, így meglágyította a szavait. – Személy szerint jobban örültem volna egy külföldi állásnak, mint a birtok megöröklésének, de így hozta a sors.

Vanessa nem tudta, higgyen-e neki vagy sem. Nem tűnt túl meggyőzőnek. Talán a férfi saját magát akarta meggyőzni? De újra belegondolva, ezek a kimért szavak, valamint Anglia szükségleteinek a saját érdekei fölé helyezése valószínűleg Sheridan belső lényéből fakadtak.

Lady Eustace szemöldöke a magasba szökött.

– Boldog lett volna, ha egész életében mint valami alacsony rangú követ dolgozik külföldön?

– Én nem Angliában születtem, Lady Eustace, így ha lehetőségem nyílna a hátralévő napjaimat, mondjuk, Poroszországban leélni, azzal tökéletesen megelégednék.

– És az itteni családja? – szólt közbe Vanessa őszinte kíváncsisággal. – Nem hiányoznának?

A férfi tekintete rászegeződött.

– Persze hogy hiányoznának. De ha jelenleg diplomáciai szolgálatot teljesítenék, az azt jelentené, hogy a nagybátyám még él, a szüleim és Gwyn pedig még mindig Poroszországban vannak.

– És a fivérei nem hiányoznának? – tudakolta Vanessa.

Neki rettenetesen hiányozna Grey, ha külföldön lenne, pedig csupán unokatestvérek.

– Egészen a tavalyi évig nem találkoztam velük túl gyakran – felelte Sheridan, és egy alig észrevehető ránc jelent meg a homlokán. – Már hozzászoktam. Még gyerek voltam, amikor Grey elkerült otthonról, Heywood akkor kapta a megbízását, amikor tizenhét éves voltam, Thorn pedig tizenkilenc éves koromban távozott a családból. Kilenc évet töltöttem nélkülük.

Feszült hangja meghazudtolta közömbös szavait.

– De nyilván hiányoznának az afféle szórakozások, mint például ez a mai előadás, a vadászat, a fényes báljaink – jegyezte meg Lady Eustace.

– Ilyesmik Poroszországban is vannak, igazam van, herceg? – kérdezte a fejét ingatva Noah bácsi.

– Angolok viszont nincsenek – erősködött az asszony. – És a poroszokban nem lehet megbízni.

Vanessa visszafojtott egy sóhajt.

– Bocsásson meg anyámnak, de ő minden külföldit gyanúsnak tart!

Sheridan nem is vett tudomást Vanessa közbeszólásáról.

– Bevallom, Lady Eustace, a berlini bálok elhalványulnak azokhoz az angliaiakhoz képest, amelyeken az anyám még fiatalkorában részt vett. Poroszországban a bálokat a legapróbb részletekig megtervezik, amíg anyám szerint az első férje carymonti bálja féktelen, rögtönzött ünnepség volt. Mindenki azt tette, ami kedvére volt, nem kellett semmiféle programhoz igazodni.

– Pontosan ilyenek voltak a bálok akkoriban – ragyogott fel Lady Eustace arca. – Senki nem szándékozott lecsendesíteni a fiatalokat. Remekül szórakoztunk.

– Feltételezem, arra is maradt ideje a vendégeknek, hogy egy kicsit barangoljanak és felfedezzék Carymontot – jegyezte meg Sheridan.

– És a titkos légyottokra is – fűzte hozzá Noah bácsi rosszmájúan.

Lady Eustace a retiküljével odasózott egyet a bátyjának.

– Senkinek nem voltak titkos randevúi, Noah. Én friss házas voltam. Miért kockáztattam volna a házasságomat bárkiért is? Ami pedig a férjemet illeti, ő ott sem volt. – Vanessára pillantott, és kissé elpirult. – És ő sem tett volna semmi effélét.

Vanessa már égnek emelte volna a tekintetét, de még idejében visszafogta magát. Miből gondolja az anyja, hogy ő nem vette észre, mennyi pénzt költött az apja a szeretőire? Vanessa azóta segített neki a könyvelésben, amióta elég nagy volt ahhoz, hogy főkönyvet tudjon vezetni. Az édesapja egyáltalán nem értett a pénzügyekhez.

– A carymonti bál hétköznapi ünnepség volt, vagy valami különleges alkalomból rendezték? – töprengett hangosan Vanessa.

Az anyja felsóhajtott.

– Grey keresztelőjét kellett volna megünnepelnünk. Ehelyett az történt, hogy…

– Grey apja meghalt – vágta rá kertelés nélkül Sheridan.

Vanessa fájdalmasan felnyögött.

Erről fogalma sem volt, egyébként nem tette volna fel ezt a kérdést. A szülei nem árultak el részleteket Grey apjának haláláról, csupán annyit mondtak neki, hogy Grey akkoriban még csecsemő volt.

Noah éles pillantást lövellt a húgára.

– Tehát akkor történt?

– Igen.

Sheridan Lady Eustace-re irányította a tekintetét.

– Érdekelne, a többi vendég hogyan reagált erre. Gondolom, meglehetősen elrontotta a hangulatot.

A lady legyintett egyet.

– Ó, most ne beszéljünk erről! Ez… túl szörnyű és szomorú téma. Mellesleg hamarosan kezdődik a következő felvonás.

Valóban, a zenekar egy, az előzőnél sokkal drámaibb darabot kezdett játszani. Noah bácsi elfoglalta a helyét, Sheridan pedig továbbra is a korlátnak támaszkodva állt.

– Parancsol egy citromos cukorkát, herceg? – kérdezte Vanessa, miközben a retiküljéből elővett egyet, így próbálva marasztalni a férfit.

– Köszönöm, de nem kérek – felelte Sheridan, lassan ejtve a szavakat, és egy halvány mosoly suhant át az arcán. – Nagyböjt alatt lemondok az édességről.

Mialatt Vanessa és Noah bácsi kuncogtak, Lady Eustace a szemöldökét ráncolta.

– De hiszen a nagyböjt hónapokkal ezelőtt volt!

A hölgybe csipetnyi humorérzék sem szorult.

– Pontosan, húgocskám – mondta Noah bácsi, majd Vanessára mosolygott. – Én viszont elfogadok egyet – mondta, és kikapott egy cukorkát a lány kezéből.

Ekkor egy fiú lépett a színpadra, hogy felvezesse a második felvonást, és ezzel véget ért a beszélgetésük.

Sheridan feszélyezetten – bár Vanessa nem értette ennek okát – ellépett a korláttól, ezzel akaratlanul is a testalkatára terelte a lány figyelmét. Vanessa még sohasem látott ilyen izmos vádlit, nem is szólva a férfi mellkasáról, amely olyan széles és erős volt, mint egy díjbirkózóé. És ha mindez nem lenne elég egy ifjú hölgy megkísértéséhez, a haja… Nem, még gondolnia sem szabad azokra az aranybarna tincsekre, amelyekbe a legszívesebben belemélyesztette volna az ujjait. Sheridannek természetesen fogalma sem volt arról, hogy a lánynak ilyen gondolatok járnak a fejében, hiszen tudomást sem vett Vanessáról, ellenben kétszer is odahajolt a lány anyjához, hogy odasúgjon neki valamit, mintha folytatni akarná a megkezdett beszélgetésüket.

Mint a levegő egy kipukkadt léggömbből, úgy illant el Vanessából a boldogság. A férfi azért jött, hogy az anyjával beszélgessen, őmögé ült le, és előrehajolt, hogy folytassák a társalgást. Vanessa nem értette, miért. Mindenesetre a lényeg, hogy nem miatta jött a páholyukba.

Mit tegyen, hogy vele is váltson pár szót, vagy hogy őt is észrevegye? Ha nem tud kitalálni semmit, amivel elvonhatná a figyelmét az anyjáról, fel kell adnia az ostoba álmát arról, hogy a férfihoz megy feleségül, és helyette keresnie kell egy nyugodt, megbízható és lehetőleg fiatal vőlegényt.

Vanessa az anyja távcsövével végigpásztázta a közeli páholyokat, és azon törte a fejét, mit mondhatna, amivel felkeltheti Sheridan érdeklődését. Ekkor vette észre Mr. Junckert. Az anyja és Sheridan tovább pusmogtak, így lepisszegte őket.

– Most jön a kedvenc részem – mondta halkan. – Nem szeretném elmulasztani a sutyorgásuk miatt.

Ekkor azok ketten elhallgattak. Vanessa kicsit várt, és azon tűnődött, vajon Sheridan bekapta-e a csalit.

– Van kedvenc része? – kérdezte meg végül Sheridan a bajusza alatt.

Vanessa szívverése felgyorsult. A trükk bevált, bár jobban örült volna, ha nem Mr. Juncker említésével kellett volna szóra bírnia Sheridant.

– Természetesen nem csak egy. – Vanessa megfordult a székén, hogy a férfihoz intézhesse a szavait. – Mr. Juncker olyan zseniális író, hogy minden darabjában akad három-négy kedvenc jelenetem.

– Azt hittem, leginkább a jelmezeket élvezi – felelte kissé szárazon a férfi – a divathóbortja miatt.

Hogy visszafogja magát, és nehogy hangot adjon a méltatlankodásának, Vanessa ismét a színpad felé fordult. Divathóbort, hogyne! Megint csak egy felületes libának látja.

– Én pedig azt hittem, maga a darab szellemességét élvezi a leginkább – mondta ravaszkásan. – De talán arra van szüksége, hogy valaki megmagyarázza önnek.

Sheridan halk nevetést hallatott, ami sokáig visszhangzott Vanessa fülében, a gyomrában pedig valami lágy remegést érzett.

– Ezzel udvariasan azt akarja mondani, hogy humortalannak tart, Miss Pryde? – kérdezte a férfi suttogva.

– Ó, udvarias voltam? Nem állt szándékomban.

Talán itt az ideje, hogy beletörődjön: Sheridan nem mutat semmiféle romantikus érdeklődést iránta. Bármit is tesz, a férfi számára örökre csak egy „kishúg” marad, akivel csupán viccelődni lehet, már ha egyáltalán észreveszi. Sohasem tekintett rá úgy, mint egy lehetséges feleségre. Amikor felkérte táncolni, azt is csak a féltestvére iránti kötelességből tette. Ha tánc közben nem változtak meg a vele kapcsolatos érzései, vajon mikor fognak?

Időközben a színpadon egy fiatalember próbált csókot lopni egy hölgytől, akit a végzet élete szerelmeként jelölt ki, és ekkor Vanessának egy őrült ötlete támadt. Egy csók. Hát persze! A lány szíve vadul kalapált. Rá kell vennie Sheridant, hogy megcsókolja. A csókok varázserővel bírnak. Bár az igazat megvallva ezt eddig nem tapasztalta, de ehhez nyilván meg kell találnia a megfelelő személyt. Egyébként miért csókok koronáznák a komédiák, balladák, sőt versek legszebb pillanatait?

De hogy az ördögbe vehetné rá Sheridant arra, hogy megcsókolja, amikor a férfi nem tartja annak a csábítóan igéző szépségnek, akinek szeretné láttatni magát?

Lassú mozdulattal felvette a színházi távcsövet. Hogy a sérelmeit még jobban tetézze, az objektívben Mr. Juncker tűnt fel, amint éppen felállt és elhagyni készült a páholyát.

Tessék, itt az alkalom! Sheridan már úgyis abban a hitben van, hogy szerelmes az íróba. Most mindenekelőtt rá kell vennie a férfit, hogy kísérje ki a páholyukból. Amikor egy másik páholyt is szemügyre vett, megtalálta a tökéletes ürügyet. Hátrahajolt, hogy Sheridan fülébe súgja:

– Észrevettem egy barátnőmet az egyik lenti páholyban. Beszélnem kell vele. Odakísérne?

A férfi ferde pillantást vetett rá.

– És mi lesz a kedvenc jelenetével?

– Épp most ért véget – felelte a lány sietve. – Ráadásul úgy tűnik, a barátnőm épp elmenni készül, és már hónapok óta nem találkoztunk.

– Miért nem a nagybátyját kéri meg, hogy kísérje oda?

– Úgy érti, őt, aki éppen horkol?

Sheridan Noah bácsira nézett, és halkan felnevetett.

– Maradjon csak, majd egyedül megyek! – mondta végül, azzal felállt abban reménykedve, hogy az anyja nem tartja vissza, és Sheridan, mint valami védőszent, követni fogja. Amikor a férfi valóban így tett, Vanessa megkönnyebbülten felsóhajtott.

– És ki lenne ez a fontos barátnő? – kérdezte Sheridan, amikor kiértek az üres folyosóra.

– Miss Younger.

– Sohasem hallotta róla – felelte Sheridan meglehetősen kétkedőn.

– Ez nem jelent semmit. Először is, ritkán jár társaságba, hacsak nem a családja kényszeríti rá. Másodszor, maga, hacsak teheti, elkerül engem, így nem valószínű, hogy valaha is találkozott vele. Harmadszor…

– Álljon meg a menet! – mondta Sheridan, és megragadta a lány karját. – Mit ért azon, hogy kerülöm? Azt, hogy nem kedvelem?

– Hívja, ahogy akarja, de tény, hogy mindent megtesz annak érdekében, hogy ne kelljen velem találkoznia. – Azzal rászegezte a tekintetét, mintegy tagadásra kényszerítve a férfit.

– Én… Én… egyáltalán nem…

Egy pillanatra zavartnak tűnt a herceg, Vanessa pedig jó jelnek vette, hogy zavarba tudta hozni. Aztán Sheridan újra rendezte a vonásait, és megint olyan szigorú arckifejezést öltött magára, amilyet kizárólag a lánnyal szemben használt.

– Nos, ebben a dologban nem értünk egyet.

– Hm. – Vanessa továbbsétált a folyosón. – Ami azt illeti, eddig azért nem találkozott vele, mert még nem vezették be a társaságba.

– Akkor hogy lehet a barátnője? Kegyed sok évvel ezelőtt debütált. Ha a barátnője most lépett debütáns korba, nagyon találó a neve, ugyanis legalább hat-hét évvel fiatalabb lehet kegyednél.

– Rendkívül elmés öntől, hogy ilyen egyértelmű szójátékot űz a barátnőm nevével. – Azzal lelassította a lépteit, és végignézett a folyosón. Hol a pokolban lehet Mr. Juncker?

– Elég elmés vagyok ahhoz, hogy rájöjjek, ez csupán egy kitalált név.

– Miért kellene kitalálnom… – kezdte Vanessa, aztán hirtelen megtorpant, mire Sheridan nekiütközött. De a lányt ez mit se érdekelte. Eljött az ő pillanata. A férfi felé fordult, és azt mondta neki:

– Gyorsan! Csókoljon meg!

– Micsoda?

– Csókoljon meg! – Amikor azonban látta, hogy a férfi kissé felhúzza a szemöldökét, akcióba lépett. – Nem számít. Majd akkor én kezdeményezek.

Azzal lábujjhegyre állt, megragadta a férfi vállát, és az ajkára tapasztotta az ajkát.

Közben Sheridan kissé hátrahajlott, hogy végignézzen a folyosón, és ellenőrizze, mit láthatott Vanessa. Épp Mr. Juncker közeledett feléjük. Csak ekkor nyomta Sheridan a falhoz Vanessát, hogy viszonozza a csókot, amely mégiscsak hamis csók volt: egy olyan férfié, aki nem vágyból, hanem kényszerből cselekedett. Ebben a kevéssé kellemes pózban maradtak egészen addig, amíg Mr. Juncker el nem haladt mellettük, odamormogva egy bocsánatkérést a lábatlankodásért.

Sheridan csak ezután engedte el a lányt. Vanessa ekkor ébredt rá, hogy Sheridan valójában mit is tett: megint megvédte, és úgy kezelte, mint egy ostoba csitrit. Gondoskodott arról, hogy Junkcker ne vegye észre, hogy ő kezdeményezte a csókot, de a valójában nem is csókolta meg egyáltalán.

Elfogta a düh, és ellökte magától. Méghozzá elég erősen.

Sheridan egy lépést hátratántorodott.

– Ezt miért kaptam?

– Azért, mert… mert…

Nos, az igazat aligha árulhatta el, mivel akkor a férfi rájönne, valójában hogyan érez iránta.

– Amiért megcsókoltam?

– Már ha ezt csóknak lehet nevezni…

Nem panaszkodhat neki, különben rájönne, hogy voltaképpen ő a vágyai valódi célpontja. Nem volt más választása, mint úgy tenni, mintha továbbra is Mr. Juncker után ácsingózna, bármennyire is utálta ezt a szerepet.

– Nem engedte, hogy Mr. Juncker meglássa, én kezdeményeztem a csókot – mondta, és abba az irányba nézett, amerre az író távozott.

A férfi lesújtó pillantást vetett rá.

– Megpróbálja tönkretenni a jó hírét, Vanessa?

– Természetesen nem.

A férfi egy kukkot sem értett az egészből. Vanessa felszegte az állát, és ismét füllentett egyet:

– Megpróbáltam féltékennyé tenni Mr. Junckert. De ha ő nem látta, hogy engem csókoltak meg…

– Nem kegyedet csókolták meg – morogta Sheridan –, hanem kegyed csókolt meg engem.

– Ezt úgysem vette volna észre. – Lehajtotta a fejét, és hozzátette: – Ha ön hagyta volna, hogy Mr. Juncker szemtanúja legyen mindennek, akkor meghódíthattam volna.

– Meghódíthatta volna? – bámult rá Sheridan. – Az a férfi sohasem fogja feleségül venni magát. Valóban hajlandó lenne feláldozni a becsületét egy olyan alakért, akinek esze ágában sincs tisztességes ajánlatot tenni önnek?

– Honnan tudja, hogy nem akar tisztességes ajánlatot tenni nekem? Vagy túl ostobának tart ahhoz, hogy vonzónak találjon egy megfelelő kérő?

Sheridan csak pislogott.

– Nem kegyeddel van a probléma. Juncker egy szoknyapecér, azok pedig nem szoktak házasodni.

– Thorn megnősült.

– A féltestvéremnek jó oka volt rá – felelte Sheridan, és az arca elkomorult. – De Junckernek nem kell örökösöket nemzenie, és nincsenek birtokai, amelyeknek a fenntartásához gazdag hozomány szükséges. Ráadásul jó néhány visszataszító nőszemély alig várja, hogy megoszthassa vele az ágyát, minek akarna hát megházasodni?

– Nem tudom, mint ahogy ön se tudhatja. Mit tud maga a szoknyavadászokról? Maga sohasem volt az, tehát nem értheti, hogy…

Ekkor Sheridan újra megcsókolta. Csakhogy ez alkalommal igazából, vággyal telin.

Vanessa szédülni kezdett a herceg gyengéd ajkának csábító érintésétől, és még a térde is beleremegett. A kezét a férfi vállára téve maga felé húzta. Sheridan kemény, izmos teste az ő puha alakjára borult, mintha le akarná győzni. De Vanessa ezúttal több mint boldog volt, hogy Sheridan felülkerekedik rajta.

Te jó ég, hogy tud csókolni!

Bele kellett kapaszkodnia a férfi derekába, mert valósággal a felhők felett érezte magát. A hűvös színházi folyosón a férfi teste meleget árasztott, mint ahogy a nap sugarai melegítik fel a deres rétet. Az illata is olyan volt, mint a napsugaraké, amelybe bőr és fűszeres kölni bukéja vegyült.

Aztán a herceg nyelve szétfeszítette az ajkát. Atyaég, most meg mit csinál? Milyen csodálatos érzés! Még sohasem tapasztalt ilyesmit. Még szorosabbra fonta a karját Sheridan dereka körül, és még közelebb húzta magához.

Amikor erre a férfi halkan felnyögött és még jobban a lányhoz simult, Vanessa legbelül ujjongott. Sheridan súlya alatt szinte elolvadt a teste, mint a hó a tavaszi napsütésben, és a csók még mindig nem ért véget…

Most már érdekli a férfit. Végre-valahára!

{1} Walter Scott: Marmion (Palkó Ágnes fordítása).