G. SZABÓ JUDIT

A macskát
visszafelé

simogatják

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Nyolcadik, felújított kiadás

Borítóterv: Bertóthy Ágnes

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© G. Szabó Judit jogutóda

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-477-1 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Janka-Fabacsovics Lili

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 1971, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Nincsenek kis gondok és nagy gondok.

Nincsenek felnőttek és gyerekek.

Emberek vannak. És embernek lenni

nem is olyan egyszerű…

ELSŐ ÉJSZAKA
Gondolkodás Juciról, a lóról.
Meg az egészről. Ami volt

Frankó, hogy feküdnöm kell egy hónapot, irtó sok időm jut a gondolkodásra! Minden eszembe jön! Jár az agyam körbe, mint kerge szú a fában.

Csak akkor hagyja abba, ha látogatók jönnek. Akkor megint vigyorgok meg vörösödöm, rendes szokásom szerint. És egyáltalán nem tudok nekik mit mondani. Örülök, ha jönnek, örülök, ha elmennek. Én már, úgy látszik, ilyen hülye maradok világéletemben!

Irtó érdekes egy kórház éjjel! Csend van, de mégis minden lármázik. És a lámpa halkan ég. Mert a nővérke vacsora után mindig lecsavarja. És mindenki úgy csinál, mintha aludna.

De nem lehet aludni. Hanem gondolkodni kell mindenfélén. Ilyenkor szoktam én veled beszélgetni. Csak úgy magamban. Azt marhára szeretem! Mert ilyenkor nem tudsz olyan bazi okosakat válaszolni, mint nappal. Meg olyanokat se, amiktől bőgni kell.

A mellettem levő ágyban egy kétéves kislány fekszik, bitang nagy fekete szeme van. Úgy hívják, hogy Beáta.

Ez a Beáta egész éjjel sírdogál, hogy miért nem puszilja meg az anyukája. Mert még ilyen kis hülye, mert még nem érti egyáltalán, hogy az anyukája nem bír idejönni.

Úgyhogy mondtam neki:

– Itt az anyukád!

És fel akartam ugrani, hogy megpusziljam. Mert abban a hülye sötétben úgyse tudta volna, hogy nem a mamája vagyok.

De nem bírtam felugrani!

Annyira fájt a fenekem, hogy nem bírtam felugrani. Csak feküdtem tovább, hanyatt.

És azt gondoltam magamban: „Te most egy darabig nem ugrálsz, öregem. Te most egy darabig egyáltalán nem ugrálsz. Hanem fekszel szépen hanyatt a fenekeden.”

Bár az ember a fenekén inkább ülni szokott.

És ez még elég sokszor van velem. Hogy elfelejtem az egészet. És fel akarok ugrani.

Első reggel is ez volt velem. Amikor felébredtem a világosra.

– Atyaisten! Már megint elaludtam! Már megint elkések! Már megint velem lesz baja a Nemkötelezőnek!

És akartam felugrani. Hogy kizavarjam az Ágit a fürdőszobából, meg a többi rendes reggeli dolgomat csináljam.

Ettől beleállt a szúrás a fenekembe. És egyből tudtam, hogy nem megyek sehová.

De bőgni csak akkor bőgtem, amikor a nővérke kiment. Nem hiányzik, hogy kiröhögjön, naná!

– Tizenöt éves vén ló! És bőg!

Nem hiányzik az nekem egyáltalán.

Inkább nyugodtan maradtam, és egy csomó érdekes dologra jöttem rá. Rájöttem például arra, hogy az éjszakák azok nagyon hosszúak. Ezt eddig nem tudtam. Mert mindig aludtam éjjel.

Én mindig nagyon sokat bírtam aludni!

De most nem bírok. Hanem végiggondolok mindenfélét. Meg neked elmondok mindenféléket magamban. Amiket lehet.

Aztán figyelem a rácsos ablakot. Hogy világosodik-e már.

De nagyon sokára szokott világosodni!

És figyelem az éjszakai lármákat. Elég érdekesek.

A csengetéseket meg a nővérkék cipőkopogását.

A betegek azok csoszognak. És nagyon sokszor megpihennek, amíg kiérnek a vécéhez.

A mi kórtermünk ajtaja előtt van egy fehér pad. Azon is meg szoktak pihenni.

Első nap, amikor bejöttetek hozzám, akkor ti is azon a vacak padon ültetek. Beszélgettetek az apuval.

Én rögtön megláttalak, mert nyitva volt a kórterem ajtaja, és figyeltük, hogy mik vannak a folyosón.

Nemigen szokott semmi sem lenni, de azért mi mindig figyeljük. Nem szabad pedig kinyitni az ajtót, mert a nővérke szól érte. Az adjunktus bácsi pedig ordibál.

De azért mégis mindig kinyitjuk. Az ember nincs úgy bezárva, vagy mi.

Ott ültetek az apuval az agyonsikált padon, és marhára el voltatok kenődve.

És én irtó boldog voltam, hogy miattam vagytok elkenődve!

Azt képzeltem, hogy aggodalmaskodtok értem. Hogy most én vagyok nektek a fontos!

Belebújtam a fejemmel a párnába, és bőgtem boldogságomban! Csak nem sokáig, mert úgy megfullad az ember.

Vigyorogtam felétek, és szerettem volna integetni és felülni. De azt nem lehet, mert úgy nagyon fáj a fenekem. És kikapok az adjunktus bácsitól.

Vártam, hogy majdcsak észrevesztek!

Valamiről dumáltatok az apuval. Te magyaráztál neki a rendes szokásod szerint. Belekaroltál, és mosolyogtál rá.

Én is vigyorogtam ugyanúgy tovább.

Csak elfordultam, és Beátát néztem inkább. Szép kislány, csak nagyon sápadt.

Vigyorogtam Beátára, és nyeltem a könnyeimet.

És mondtam magamnak:

– Oltári nagy hülye vagy, öregem! Azt hiszed, hogy ezek egymáson kívül mást is bírnak szeretni? Hogy ezek közé más is belefér? Hogy te is beleférsz közéjük?

Frankó, azt képzeltem egy percig! Ilyen hülye bír lenni néha az ember. Én meg pláne majdnem mindig ilyen hülye vagyok.

Mert még az a hülye Ági néha belefér közétek. Mert ő marhára szép, és bír hízelegni. Én meg állati ronda vagyok. És nem is bírok hízelkedni egyáltalán.

Néztem a Beátát, és rájöttem újra:

Engem nem szeret senki. És nem is fog szeretni soha.

Mert az aranyos nagymamát azt leszámítottam, mert ő szeretett engem, de ő már meghalt. Úgyhogy őt leszámítottam.

És nem is érdekelt már, hogy miket mond majd nektek az adjunktus bácsi. Egyáltalán nem érdekelt!

Mert bennem úgyis össze volt keverve minden. Mert velem úgyis mindig mindenkinek csak baja van!

Nektek is meg a tanároknak is meg a hülye srácoknak is!

Úgyhogy bőgtem.

És mire abbahagytam, addigra ott állt veletek az ajtóban az adjunktus bácsi.

És bámult téged!

Hogy milyen frankó aránylag még a mamám az öregségére!

Csak te sose veszed észre, ha bámulnak.

Én is mindig direktből úgy csinálok, mintha nem venném észre, mert marhára tetszik az, ahogyan te ezt csinálod. Csakhogy engem nem bámul senki.

Ami különbség.

Az adjunktus bácsi azokat a röntgenképeket mutogatta, amiket másodszorra csináltatott a fenekemről.

Az elsőkre csóválta a fejét.

– Nem látom elég tisztán!

Ilyesmiket mondott és töprengett. És újakat csináltatott. De azok is ugyanolyan pocsék sötétek lettek!

Mutogatta nekem is:

– Látod? Ez a hármas csigolyád. Ez egy kicsit megnyomódott.

– Látom! Jaj de érdekes!

Ilyeneket ordibáltam neki, hogy örüljön.

Pedig nem láttam az égegy világon semmit! Csak nem akartam, hogy hülyének nézzen.

Frankó, téged sose izgat, hogy esetleg hülyének néznek! És mégse néznek hülyének!

Ami érdekes.

Mert te megmondtad az adjunktus bácsinak: „Nem látok rajta semmit. Nem értek hozzá. Nekem az a fontos, hogy a gyerek meggyógyuljon.”

Mosolygott rád az adjunktus bácsi.

– A fiatal szervezet…

– Csodákra képes!!!

Ezt én ordibáltam. Mert már hallottam tőle. Mert már nem lehetett tovább bírni, hogy nem vesztek észre.

– A kisasszony már megtanulta.

Aki én voltam.

Mert ezt már mondta, és vakargatta töprengve az állát.

Nem nekem mondta, hanem a másik orvosnak. Aki vonogatta a vállát…

– Érdekes eset. Határeset. Majd meglátjuk.

Amikor neked mondta az adjunktus bácsi, akkor nem vakarta az állát! Hanem a haját simította.

Nagyon szép keze van!

Én hozzá bírnék menni feleségül! Csak már van neki egy felesége meg két fia. Akik nagyobbak nálam. És biztosan megvernének, ha én lennék a mamájuk. Ami egy anyánál nem helyes.

Kár, mert ettől eltekintve irtó belevaló tag!

Marhára rendes volt akkor is, amikor behoztak hozzá a mentők.

Én egyre jobban bőgtem, mert egyre jobban elhúzódtak a vacak vizsgálatok.

Rám nézett töprengve.

– Ennyire fáj?

Csak megráztam a fejem, hogy nem. És csak jött ki a hajamból a fűrészpor!

Meg a fenekem is csupa fűrészpor volt még. Mert a mentők nem porolták le a fenekemet. Mert ilyenkor árt, ha leporolják az ember fenekét. Nem szabad mozogni.

Úgyhogy kérdezte tőlem az adjunktus bácsi:

– Akkor mit bőgsz? Nem tudják a mamádék?

Egyből rájött, hogy ti nem tudjátok!

Ami azért volt, mert neki is van két gyereke, akik fiúk, de az mindegy.

Fogdosta végig a gerincemet. És kérdezte:

– Mióta lovagolsz?

Csak vörösödtem, mint mindig, ha hazudni akarok. De aztán mégis megmondtam neki az igazat.

– Most lovagoltam először.

Valahogy neki meg lehetett mondani az igazat. Nem röhögött ki. Hogy egyszer ülök fel egy nyavalyás lóra, és egyből a kórházban kötök ki.

– A barátnőmmel voltunk. Tessék szíves lenni megmondani, hogy hány óra van!

Mert az én órám megállt, amikor leestem. És láttam, hogy már marhára sötét van. Mert nagyon elhúzódtak a vacak vizsgálatok!

– Mindjárt éjfél.

– És meddig kell itt maradnom?

Mert arra gondoltam:

Ha most rögtön hazaenged, akkor még be bírok nektek dumálni valamit. És máskor is elengedtek lovagolni.

De ő nagyon sajátságosan nézett rám.

– Legalább tíz napig. Legalább.

Akkor bőgtem a legjobban!

Mert rájöttem, hogy mindennek vége! És apuka megint kiabálni fog:

– Mindig csak veled van a baj! Csak tudnám, hogy miért mindig veled van a baj!

Úgyhogy mondtam az adjunktus bácsinak:

– Tessék szíves lenni megtelefonálni a mamáméknak.

És éreztem, hogy nekem már úgyis minden mindegy.

De rosszul éreztem.

Általában az én megérzéseim bitang rosszak szoktak lenni!

Mert egyből a torkomba jött a szívem, ahogy meghallottam a telefonból a vékony, hülye hangodat:

– Halló?!

És mondta az adjunktus bácsi nagyon vidáman:

– Ne tessék megijedni!

Ami röhejes. Éjfélkor még nem vagyok otthon. És bemondják egy kórházból, hogy ne tessék megijedni.

Aztán nem is volt több vizsgálat, hanem lefeküdhettem.

A Beáta már ott volt az ágyában. És sírt.

De nem tudta nekem megmondani, hogy miért sír. Csak másnap tudtam meg a nővérkétől.

Úgyhogy feküdtem hanyatt, és csak arra bírtam gondolni: „Nagyon borzasztó lesz, ha bejöttök hozzám.”

És tényleg elég borzasztó lett.

Apuka pontosan azokat mondta, amikről tudtam, hogy mondani fogja.

– Még arra sem fordít fáradságot… az ember egész éjjel idegeskedik…

Csak vörösödtem meg vigyorogtam, rendes szokásom szerint.

És arra gondoltam:

Most jobb lenne, ha apuka nem lenne ideges. Mert most inkább nekem van okom idegesnek lenni. Mert az én gerincem nyomódott meg.

Úgyhogy megpróbáltam inkább veled beszélgetni.

Amikor ez eszembe jutott, akkor mégis inkább hanyatt feküdtem. Mert úgy nem fáj annyira a fenekem.

De nem bírtam elaludni.

A Beáta szuszogott, mert el bírt aludni. Szorongatta a hülye szemüvegedet! A hülye szemüvegeddel el bírt aludni!!!

És én olyan egyedül voltam ezen a rohadt világon, hogy az nem igaz!

Csak ránéztem a rácsos ablakra. És tudtam, hogy nagyon sokára lesz világos!

Aztán elkezdtem gondolkodni mindenfélén.

Főleg rajtad gondolkodtam. Hogy mi a fenének fontos nekem, amit te mondasz? Amikor egyáltalán nem akarom, hogy fontos legyen!

Mégis fontos.

Az arany Ágikádnak nem fontos, annak dumálhatsz. Csak rád mereszti a csodálatos kék szemét. És potyogtatja a kövér könnyeit. És figyeli marhára, hogy meddig kell még neki a cirkuszt csinálni.

És amikor elmész a fenébe, akkor rángatja a gyönyörű vállát. Meg a nagy száját is rángatja.

– Le vagy tojva!

Ilyeneket mond rád!

Ezt én is kipróbáltam. Még csúnyábbakat is mondtam rád. Mint a krapekok az iskolában.

– Le vagy…

Egészen csúnyákat mondtam rád magamban. Amikor utáltalak. De rajtam nem segített!

Mert amikor este lefeküdtem, akkor mindig tovább vitatkoztam veled. És a legtöbbször bőgtem is. Amíg csak el nem bírtam aludni.

Ez amiatt volt, hogy én elég sokáig reménykedtem, hogy majd engem is megszeretsz. Mint az Ágit.

Mert nagymama biztatott:

– Majd ha nagyobb leszel, akkor jobban kijöttök anyáddal. Az a baj, hogy ti nagyon egyforma természetűek vagytok. És már elfelejtette a tisztelt lányom, hogy ő milyen volt kiskorában.

Frankó, a nagymama mindig nagyon tisztelt téged.

És nem felejtette el, hogy milyen voltál kicsi korodban! Hanem emlékezett rá.

Úgyhogy én vigasztaltam magam:

– Jól is van. Nem is baj. Te csak szeresd az Ágit. Engem meg a nagymama szeret.

Csakhogy én mindig rossz lóra teszek, mert a nagymama már nincs nekem. A Juci meg ledobott a hátáról.

Ami különbség. De mégis hasonlít.

És néztem tovább a vacak rácsot az ablakon, de bazi nagy volt már a sötétség, és nem látszódott tőle egyáltalán.

És akkor elhatároztam, hogy ezeken a piszok hosszú éjszakáimon végiggondolom az én egész csodálatosan vacak életemet. Mindent végiggondolok. Az én első gimista pályafutásomat. A rohadt Botondot is, mindenkit.

De elhatároztam, hogy a Zelmát azt nem hozom az eszembe. Csak akkor, ha rajta kívül már mindent az égegy világon végiggondoltam.

És még mindig hanyatt kell feküdnöm.

MÁSODIK ÉJSZAKA
Azon gondolkodtam, hogy tulajdonképpen
mért nem szeret engem is valaki

Most irtó furcsán bírok csak hanyatt feküdni, mert kispárna vagy mi a fene van a derekam alatt. Az adjunktus bácsi tétette oda, hogy gyorsabban gyógyuljon a hármas csigolyám.

Ő nem tudja, hogy néha feltápászkodom a Beátához. Ha nagyon bőg. Olyankor nekem muszáj felkelni hozzá.

Az én második bitang hosszú éjszakámon is csak feküdtem hanyatt.

És kimondtam elég hangosan, mert úgyis mindenki szunyált körülöttem:

– Az anyám. Az én anyám.

Ettől egy fénykép jött elém. Egy pocsék fénykép, amin az anyám hunyorogva néz.

Te adtad oda nekünk a képet, amikor nyolcadik általánosba jártunk. A Violába.

– Anyátok küldte. Ausztráliából.

Néztük a képet az Ágival. Néztük, hogy melyikünk hasonlít hozzá. És én tisztán láttam, hogy az Ági.

Ezen megtéptük egymást, mert ő úgy látta, hogy én hasonlítok.

Aztán később egyszer kiborítottam véletlenül az iskolatáskámat. És te megláttad, hogy magammal hordom ezt a képet. Mert az egyik héten az enyém volt, a másik héten meg az Ágié.

És én csak megálltam felegyenesedve. És vigyorogtam rád rémülten!

Ahelyett hogy ordibáltam volna:

– Te süket! Engem az anyám annyira nem érdekel, mint egy kalap izé! Ha egyszer itt bírt hagyni. Csak azért hurcoljuk ezt a nyomorult képet, mert rajta van a testvérünk, a Zsóka.

De csak énbennem mondtam ezt!

És te sem szóltál. Hanem csak mosolyogtál sajátságosan.

Ezt mosolyogtad:

– Én mosok rá, meg minden. Elviszem Operába, pedig tök süket. Mondom neki a kamatos kamatot meg a protoplazmát meg a gyerekszületést. És ő a tisztelt mamája fényképét cipeli!

Mesélte nekem egyszer a Rózsi néni, aki az apukának a nővére:

– Volt nálatok a régi anyátok elbúcsúzni. Bement hozzátok, és te apád ölébe bújtál. Ági meg a nyakába ugrott, és nyalták-falták egymást.

Kapaszkodtak egymás nyakába, úgy sírtak.

És az új mamád mondotta:

– Öregem, ez az, amit nem csinálok. Ha kellenek a gyerekeid, akkor vidd. Olyat nem játszunk, hogy én vesződöm velük, te meg kéthetenként eljössz imádni őket! Hagyd a cirkuszt, és döntsél!

Amitől a régi anyu egyből nem bőgött.

Hanem mondta:

– Nem! Nem! Így lesz a jobb!

És elment a fenébe, hogy sose lássuk többé.

Én csak egyszer szeretnék az anyámmal találkozni. Azt kérdezném tőle:

– Anyám! Miért hagyott el minket?

Csak nem így kérdezném, mert így irtó röhejesen hangzik.

Inkább így kérdezném:

– Minek csináltatott minket, ha nem kellettünk?

De így sem hangzik teljesen jól.

Egyszer régen mutattatok nekem apukával kispulikat.

Te rám szóltál:

– Vigyázva simogasd meg, az anyukája félti őket.

– Ez a különbség kutyaanya meg emberanya között.

Ezt én mondtam.

Te gyorsan apukára néztél. Utána meg rögtön énrám. És mind a ketten figyeltétek, hogy bőgök-e. De nem bőgtem. Akkor én már nagyon régóta nem bőgtem ezen.

Csak furcsa volt, hogy a mi anyánk így el bírt hagyni minket. Pedig mondtad, hogy elég szép gyerekek voltunk. Szép szőke göndörök. És akkor még hasonlítottunk is a sok hülye egyforma cuccunkban.

Én nem is tudnék az anyámról, ha te nem mesélted volna el. Letagadhattad volna, olyan kicsik voltunk, amikor meglógott.

Négyévesek. Arra az ember nem emlékszik.

Még én is csak arra emlékszem, hogy valami domboldalon laktunk. És volt egy hosszú sárga lépcsőnk.

És annak a végében állt valaki. És hívott minket.

– Zsóka! Jutka! Áááááági!

Mert akkor még a Zsóka is velünk volt.

Semmi másra nem emlékszem! Semmi másra.

Csak azért tudom, hogy milyen az anyám, mert te ideadtad a fényképét.

Nem lett volna kötelező ideadni!!!

Csak hát te nem hazudsz, ugye.

Arról, hogy te nem hazudsz, arról az ékágé jött az eszembe. Frankó érdekes lenne tudni, hogy te emlékszel-e rá. Mert az egyáltalán nem biztos! Mert a felnőttek elég sokszor másra emlékeznek, mint a gyerekek.

Amikor az ékágé volt, akkor már nagycsoportos óvodás voltam, de nem tudtam még, hogy mi az ékágé, és irtóra be voltam tojva. És bőgtem.

Téged ez marhára idegesített!

Ezt mondtad idegeskedéssel:

– Nem fog fájni.

De én egyáltalán nem voltam biztos ebben!

Úgyhogy ordibáltam inkább tovább.

Akkor te lehajoltál hozzám, és irtó komolyan bámultál a szemembe:

– Hazudtam már én neked?

Amitől a doktor bácsi sopánkodott:

– Mibe, hogy maga egy pedagógiás!

Pedagógus.

Amikor te lettél a mi mamánk, akkor én még kis hülye voltam, és nem tudtam, hogy engem nem fogsz szeretni. Csak aztán mindig jobban megnőttem, és mindig jobban rájöttem.

Elég könnyű volt rájönni egyébként!

Mert neked mindig felragyogott az arcod, ha apukám hazajött. És soha nem ragyogott az arcod, ha én jöttem haza!

Az apukámat mindig megpusziltad, mert a férjed.

Engem soha nem pusziltál meg! Mert az nem higéniás, vagy mi a fene. Mert nálatok a családban nem volt szokás a puszilkodás. Mert a nagymama se puszilt meg téged. Mert ti marhára elit család voltatok!

Meg marhára higénikusok is.

Pedig én azt se bántam volna, ha leprát kapok tőled! Csak megpusziltál volna!

Azért imádtam úgy betegnek lenni, mert akkor kivételesen nem az apuval törődtél, hanem velem. Ha beteg voltam, akkor aggodalmaskodtál értem. És akkor még azt is el bírtam képzelni, hogy szeretsz engem.

Amikor skarlátom volt, és súlyos voltam, akkor dumáltál nekem mindenféle marhaságot.

Cipeltél körbe a lakásban, a szúnyogvékony karjaiddal, én meg imádkoztam:

– Bárcsak sohase gyógyulnék meg!

Amikor kiderült a vakbélgyulladásom, akkor te mondottad:

– Majd én elmegyek a gyerekkel.

És beültél mellém a mentőkocsiba. És fogtad a kezem. És csak ennyit szóltál hozzám:

– Ne félj!

Mást nem is dumáltunk többet. Csak ültünk kézen fogva. És már egyáltalán nem éreztem, hogy szúr a hasam. Nyugodtan vihettek volna akasztani is!

Frankó, egyből bementem a műtőbe a menyasszony babámmal. Amit akkor még nem adtam oda a Rácz Julinak.

És hallottam bentről a hülye vékony hangodat:

– Doktor úr, megvárom a műtétet.

– Nem kell megvárni, asszonyom. Felesleges.

Ezt válaszolta a doktor bácsi.

De én tudtam, hogy megvárod. Megvárod, ha egyszer kimondtad. Még ha három napig tart is. Még ha három évig tart is.

Mert te egy ilyen spinkó vagy.

És az sincs kizárva, hogy egyszer én is egy ilyen spinkó leszek.

Az lesz csak az igazán röhejes!

Frankó, azon röhögök néha, hogy tulajdonképpen hasonlítok rád. Sokan azt hiszik, hogy az igazi gyereked vagyok.

És ha nem hallod, akkor rájuk is hagyom.

Azért volt olyan pocsék, hogy a nagymama meghalt, mert ő engem is szeretett.

Csak én nem nagyon bőgtem, amikor meghalt! Mert akkor te is bőgtél.

Az arany Ágika mindig előbőgött neked! Te magadhoz húztad, és sírtatok együtt.

Bitangul irigyeltem érte!

Te mondtad apukának:

– Juditnak egy könnye sincs anyám halálán.

Apuka úgy gondolta:

– Magának valóbb. Zárkózottabb.

De te nem adtál neki igazat.

– Szívtelenebb! Nem olyan, mint az Ági. Ő a te puha szívedet örökölte.

Meg bírtalak volna ölni ezért!

Mert te nem tudtad, hogy én bebújtam a nagyszekrény mögé. Ahová mindig besöpörtük az Ágival a szemetet.

De mégsem sírtam nappal a nagymama után.

Csak este, amikor már mindenki lefeküdt és elaludt. Akkor a fejemre húztam a paplanomat, aminek a huzatára világoskékkel kivarrtad, hogy Judit, meg egypár nyomorék virágot köréje.

És abban a bazi meleg sötétségben ki bírtam mondani:

– Nagymama!

És nagyon bőgtem tőle mindig.

Csak nem sokáig, mert úgy megfullad az ember.

Attól kezdve, hogy a nagymama meghalt, nem vettem többé neked anyák napjára semmit. Mert megfigyeltem, hogy amiket kapsz, azokat mindig odaadod a nagymamának. És csak újra bőgés lett volna belőle!

De az Ági vett neked csokit. Tőlem tarhálta rá a pénzt! Mert neki sosincs egy büdös vasa sem!

Odaállt eléd a csokival, és rákezdte:

– Pici szívem, pici szám anyukának minden jót kíván!

Mert sokáig ez volt az egyetlen vers, ami megmaradt abban a hülye fejében!

Te persze mosolyogtál az Ágira. És megsimogattad!

És mondtad neki.

– Köszönöm szépen. Aranyos kislány vagy! Te nem felejtetted el!

És néztél rám, csupa szemrehányással.

Aztán kezdtél menni a nagymama szobája felé. És csak akkor jött az eszedbe, hogy neked már nincs is mamád egyáltalán!

De azért csak mosolyogtál tovább. Álltál a hülye csokival a kezedben. Amit az Ági vett a pénzemért!

Aztán bőgve elmentél vele a fenébe.

És én egy oltári nagy pofont akasztottam le az Áginak!

És te richtig észrevetted! Hogy verik a csupa szív Ágikádat! Őt, aki nem felejtette el az anyák napját. És az csépeli, aki elfelejtette!

Marhára egyenesbe voltunk egymással megint!

És már megint nem bírtál szeretni engem. Hanem azt se bántad volna, ha megkrepálok!

Pedig az olyannak egészen kár élni, akit nem szeretnek. Az olyannak sokkal jobb, ha nem gyógyítják meg a hármas csigolyáját. Hanem koszorúkat raknak rá, és körbetérdeplik. A temetésén.

Én még sohasem voltam temetésen.

Pedig marhára érdekelne!

Legjobban a saját temetésem bírna érdekelni. Már bitang sokszor elképzeltem, és mindig nagyon szép hulla voltam. A sárga ruhám volt rajtam, amit örököltem tőled. Aminek felhajtottad a hosszát, és mondtad a mellrészre idegeskedéssel:

– Képtelen vagyok tisztességesen megcsinálni!

De koporsóban az úgyse látszik.

És marhára sajnált engem mindenki! Bömbölt az egész népség.

De legjobban én bőgtem. Mert arra gondoltam:

Más engem úgyse sajnál. Csak az elképzelésemben. Más mindenki csak az arany Ágikát ugrálja körbe. A krapekok is, egytől egyig.

Pedig én mindig mindent bedobtam, hogy a krapekok engem szeressenek jobban. De mindegyik csak az Ágit szerette. Már egészen kicsi koromban is.

A Lacika is, az unokatestvérünk, ő is az Ágit szerette!

Szünidőben, amikor lenn nyaraltunk náluk Szigethalmon, mindig kimentünk hármasban a nagyrétre, ahol fújt a szél.

És én mondtam a Lacikának:

– Lacika, ha megnövök, hozzád megyek feleségül.

És elbűvölősen mosolyogtam rá!

– Nem – mondta. – Én inkább nyulakat akarok tenyészteni.

Ezt a baromságot válaszolta nekem.

És hanyatt vágta magát a füvön.

Az Ági hempergett körülöttünk, és kilátszott az egész csodálatos feneke.

Mondtam a Lacikának:

– Én majd mind összegyűjtöm a zsebpénzemet. És mindért nyulakat veszek neked. Jó? Fogadjuk meg!

Mert akartam, hogy biztosan legyen a férjem.

De a Lacika nem akarta!

– Nem kell. Mert lehet, hogy horgászbotot akarok majd inkább. Vagy távcsövet. Hogy lássam közelebbről a csillagokat.

Ordibáltam a Lacikának:

– Engem borzasztóan érdekelnek a csillagok!

Attól kezdve minden nyáron a rohadt csillagjait hallgathattam!

És amikor megkezdődött a tanítás, és haza kellett menni, akkor mindig megkérdeztem:

– Lesz esküvő?

Csak vonogatta a csontos vállát.

– Lehet, hogy lesz.

És én vörösödtem, meg vigyorogtam, rendes szokásom szerint!

Mert azt hittem, hogy engem vesz feleségül!

Ő meg kinyögte:

– Lehet, hogy lesz esküvő. Az Ágikát fogom feleségül venni.

Az Ágikát! Aki végigásítozta a nyamvadt csillagjait! Akit a nyulai csak annyiban érdekeltek, hogy lehetne-e belőlük prémes kabátot csinálni neki. És szép lenne-e benne.

Frankó volt a Lacikával az általánosban.

Az idén a vakációban már nem ez volt a Lacikával. Hanem ő jött fel hozzánk Pestre. És mint én, már a nyakadba borult, és lerohangáltunk fagylaltozni, és akkor a koszos lépcsőházban a falhoz szorított.

És belelihegte a pofámba.

– Adj egy puszit!

Én azt se tudtam, hogy szájon vágjam vagy kiröhögjem!

Csak néztem a hülye colos formáját meg a szőrös képét.

És arra gondoltam: „Ennek akartam én nyulakat venni!”

Frankó, mert én mindig ilyen hülye vagyok!

A Lacika után a Vlatkóhoz akartam férjhez menni. Aki a Lacika barátja Jugóból. Akivel kellett neki levelezni németül. És aki eljött meglátogatni.

Akkor jártunk nyolcadik általánosba.

És én azt hittem, hogy a Vlatkónak végre én tetszem, mert kijártunk a Sportba, és egyből elismerte:

– Irtó klassz a startfejesed!

Úsztam versenyt vele, marhára hajtottam, és le is hagytam. Mert ő nem volt versenyző. Én gondoltam, hogy az ilyesmi a fiúknak állatian imponáló lehet.

Velem is lógott a Vlatko folyton!

Ági meg csak hempergett a meleg kisvízben. Marhára vigyázott, hogy vizes ne legyen a haja. Bevitte a vízbe is a kisfésűjét. És a füle melletti két kunkorát fésülte megállás nélkül. Amitől nekem elborult az agyam teljesen!

És örültem, hogy a Vlatko látja ezt a hülye fésülést, meg legalább jól kiröhögi az Ágit.

Gondoltam én.

De az Ági mást gondolt. Sokkal okosabbat!

Mert amikor odaértünk hozzá, akkor ordibálni kezdett:

– Jaj, jaj, a lábam! Görcsöt kapott!

Abban a dögmeleg vízben!

Ami röhejes.

Nyújtogatta a hülye formás karját a Vlatko felé. Hogy nem bír menni. És vigye.

Én jó előre röhögtem az Ágin! Mert úgyis tudtam, hogy a Vlatko majd jól odavágja a betonhoz. Hogy csak nyekken!

De nem úgy lett egyáltalán.

Hanem bemászott hozzá. És felemelte. És vitte a karjában! Mint egy kincset!

Ági hozzábújt, és kinn volt közben az egész csodálatos feneke. Rendes szokása szerint.

De máskülönben a Vlatko csak velem úszott meg dumált, meg minden! Egész idő alatt!

És egy hét múlva hazautazott. És írt levelet. Az Áginak! És engem meg sem említett!

Az Áginak volt írva az egész. Megírta neki, hogy szerelmes belé. Nem akartam elhinni, de az Ági egyből ideadta, hogy olvassam el.

Olyanokat írt, hogy örökké az Ági két szép szeme lebeg előtte. Valahogy így volt kifejezve.

Én abba beledöglenék, ha énelőttem örökké az Ági két hülye szeme repkedne! Belepusztulnék teljesen!

De a krapekoknak, úgy látszik, jó az ilyesmi. A fene tudja, miért.

Az Áginak írt a Vlatko, aki nem is válaszolt neki, hanem rángatta a csodálatos vállát.

– Mi a csudát írjak? Nem tudok mit írni.

Pedig annyi mindent lehetett volna írni! Hogy mi volt a matekórán, meg más ilyen érdekeseket.

Úgy irigyeltem a Vlatkót az Ágitól, hogy az nem igaz! Mert nagyon szép fekete szőrös. Áginak is azért tetszett.

Lehet, hogy nekem is hurcoltatni kellett volna magam a Vlatkóval. Akkor én is rábújhattam volna a szép fekete szőrös mellére!

Csak nekem ilyen jók sosem jutnak az eszembe. Még véletlenül se!

Az Ági bitang sok ilyen trükköt tud!

Végigsimogatja a harisnyáját egészen fölig. Ez is mindig marhára beválik neki!

Gondoltam:

Nekem is ilyesmiket kellene csinálnom. Csak én a sütőlapát kezemet hiába huzigálnám a botlábamon. Attól még nem őrülne meg egyetlen krapek se!

Meg az Ági bír nézni alulról felfelé. És beszél mély hangon. Ami nagyon szexuális a fiúkra.

Amikor az Ági ezeket mesélte neked, akkor te marhára vigyorogtál:

– Az Ági az egy jó nagy bestia lesz.

Piszokul irigyeltem érte!

Ugrándoztam összevissza, hogy ne lássad, hogy mennyire irigyelem. És úgy kérdeztem:

– Én mikor leszek egy jó nagy bestia?

Azt mondtad nekem:

– Te egy későbben érő típus vagy.

Amiből egyből tudtam, hogy én majd csak úgy nyolcvanéves koromra fogok beérni. Vili! Csakhogy akkor már minek?!

Frankó, irtó pocsék az nekem, hogy a krapekok se szeretnek, meg senki nem szeret!

A legtöbb gyereket legalább a mamája szereti.

A ronda Bakó Ágit például szereti a mamája.

– Te vagy az én egyetlen boldogságom!

A Bakó Ági mint egyetlen boldogság!

Te sose mondtad még, hogy én vagyok az egyetlen boldogságod!

Frankó, tőled elég röhejesen jönne ki.

De valamit azért te is mondhatnál! Csak te nem mondasz soha semmit!

Nagy pech az nekem, hogy két mamám is van, és egyik se szeret. Mert az anyám itt bírt hagyni minket. Az nem szeretés. Vili.

Te meg csak elvállaltál. Mert szereted az apukámat. Őt marhára szereted! És azért elvállaltad, hogy felnevelsz minket.

És fel is leszünk frankón nevelve! Ha te egyszer megfogadtad.

De ez se szeretés.

Úgyhogy nem is gondolkoztam rajta tovább.

Azért nem, mert mégis álmos lettem.

HARMADIK ÉJSZAKA
Gondolkodás az Ágiról, aki a testvérem.
De mégis irtóra hülye!

Frankó, nem is bánnám annyira, hogy nem szeret egyik mamám sem, ha legalább az Ági normális lenne! Bitangul összetartanánk, meg minden. Csak az a baj, hogy az Ágival semmit sem lehet kezdeni! Mert irtóra hülye!

Nekem mindig marha sok balhém volt az Ágival. Állati klassz ikrek vagyunk mi!

Ő elég szép, én meg irtó ronda vagyok. Az Ágin minden formás. Még az a csodálatos feneke is. Amit mindig mutogat. Én meg colos vagyok, mint az égi ecset!

Az Ági marhára bír mozogni!

Csak megütögeti a hullámos szőke haját, és körbehajol mindenkire.

Ami azt jelenti: