Az a híres Háry János

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Az a híres
Háry János

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1980
Gyulai Líviusz rajzaiva

© Rónaszegi Miklós, 1980
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2024

ISBN 979-8-9902799-9-5

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

amelyben megismerkedünk a Huszárcsákóhoz címzett nagyabonyi kocsma népével

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy falu, Nagyabony. Így nevezték-e igazán, vagy sem, én azt bizony meg nem tudnám mondani. Felőlem nevezhették volna Sióagárdnak, Dabasnak, Kimlének vagy Porpácnak is, mivelhogy azokban a régi időkben akármelyik magyar faluból elvihették a legényt, hadd legyen a bécsi császár katonája.

Akár toborozták, akár elragadták őket, tíz húsz év is beletellett, mire megkapták az „abschied”-et, vagyis az elbocsátó levelet, amelyet a magyar nyelv amúgy egyszerűen obsitnak ejtett.

Örült az ilyen obsitos katona, hogyha épségben, szerencsésen hazavergődött a falujába.

A nóta is így szólt:

Nagyabonyban csak két torony látszik,
de Majlandban harminckettő látszik;
Inkább nézem az abonyi kettőt,
mint Majlandban azt a harminckettőt!

Maradjunk annyiban, hogy ha a nóta is Nagyabonyt emleget, legyen a mi falunk is az.

Akik a nótákat beszélik, azok tudják a legjobban, hol teremnek a csodás történetek.

Állt pedig abban a Nagyabonyban egy kocsma. Nem is akárhol, hanem éppen a falu közepében, a kéttornyú templommal szemben. Akarom mondani, a piactér túlsó oldalán, hogy a templomba járókat meg ne sértsem. Derekas kis kocsma volt, homlokán egy vaslemezből kovácsolt cégérrel, amely huszárcsákót ábrázolt. Az volt a kocsma neve is: Huszárcsákó. Jó bort mértek benne, a férfiemberek szívesen látogatták. Bezzeg a falubeli asszonyok annál több haraggal villantották feléje a szemüket!

– A tűz vetné fel! Hogy égne porrá, ahol van!

– Jancsit is ott ragadták el.

– Szép legény volt pedig.

– János bácsi lett belőle, mire a császár regimentjéből hazaengedték.

– Húsz év… Mások tízet-tizenkettőt ha letöltenek.

– Nagy idő.

Így suttogtak egymás közt az asszonyok, miközben az esthomályú téli délutánokon litániára igyekeztek az Isten házába. Fekete kendő a fejükön, fekete kendő a vállukon, fekete ruha rajtuk: mint gyászoló varjak tipegtek a hóban. A Huszárcsákóhoz címzett kocsmát messzire elkerülték, szemükben az a sátán palotája volt, ahol a pokolképű Zsiga cincogtatja hegedűjét, a Belzebub-szemöldökű Gerzson mester méri a kárhozat büdös italát, az asztaloknál pedig folyvást kártyáznak, vagyis az ördög bibliáját, és nem a szentet forgatják azok a zákányos fejű férfiak.

Mondom, így suttogtak egymás közt az asszonyok, noha a lelkük mélyén bizonyára átkívánkoztak volna egy kis tereferére abba a tűzre való kocsmába. S ez így volt rendjén, mert ha könnyű szívvel volnának, ugyan mire való akkor az imádság!

Elég, ha a kocsmaszobában danolászók tudták magukról, mégsem olyan pokolravalók, ahogy az asszonyok hiszik. Azzal éppenséggel nem törődtek, hogy a szentbeszédet nem a plébános úr tartja nekik. Akadt arra más! Olyan ember, akit a plébános úr is szívesen hallgatna. Másrészt a jó bor sose rossz, Gerzson mesternek pedig különösen jó bora volt. A saját szőlejének levét mérte, a misebort is ő szállította (jutott a pap asztalára is), ennélfogva Gerzson mester bora mindenkit békés és ájtatos hangulatba ringatott a kecskelábú asztaloknál, minden különösebb imádkozás nélkül is.

Talán ennek köszönhető, hogy a Huszárcsákóhoz címzett nagyabonyi kocsmában békésen megfért egymással a falu minden rendű-rangú férfiembere, kezdve a kondáson, fel egészen a potrohos bíróig.

A bírót mondom, mert éppen hogy ő volt a kocsma legszorgalmasabb látogatója. Volt rá oka nem is egy, s ha történetesen kedves vendége érkezett, annak tüstént meg is súgta:

– Ej, az én borom csak savanyú vinkó. A feleségem pedig házsártos boszorkány! Hát csak nem fogom kendet velük szomorítani. Gyerünk gyorsan a Huszárcsákóba!

Mentek is. Ahogy pedig odaértek, a bíró felemelte ujját.

– Másért is idehoztam kendet. Van Nagyabonynak olyan nevezetes embere, hogy az kész világcsuda.

– Csak nem az a híres Háry János? – hangzott a kérdés.

– Bizony hogy ő – volt a felelt.

– Na, azt már megnézem.

– Nézheti, ha kedve tartja. De hallgatni inkább érdemes.

Azzal ledobbantották csizmáikról a havat, megcsosszantották talpukat a sárvakaró vason, lenyomták a nehéz kilincset, s már benn is voltak a pokol tornácán – a Huszárcsákóhoz címzett kocsma szobájában ugyanis pokolbeli füst és rettentő meleg fogadta őket.

Csakhogy a meleg nem az ördögök üstje alól származott, hanem a kemence búbja felől áradt, a füstnek pedig nem kénkőszaga volt, hanem amolyan mellbe vágós kapadohányillata. (Ha az egyház értené a dolgát, ezzel űzné az ördögöt, nem pedig a drága tömjén füstjével.)

Jócskán tele volt a kocsma szobája, mondhatom, nagy élet folyt odabent, mert éppen abban a pillanatban hatalmas éljen, falrengető rivalgás harsant, de nem a jövevények üdvözlésére, hanem egy nagy bajuszú, kopasz homlokú öregember lelkesítésére, aki a hadonászó társaságtól körülvéve az egyik kecskelábú asztal főhelyén ült – vagyis hát ő szorongatta markában a legnagyobb kancsót.

– Az angyalát! – harsogta túl nevetve a lelkendező lármát.

A nagyabonyi bíró pedig odasúgta a vendégének:

– Hát ő az!

A zajongás kis időre elhalkult, amikor észbe vették a jövevényeket, nagy üdvözlés azért nem volt, isten-isten, egy bólintás, egy köhintés, és a figyelem megint az öreg felé fordult. A potrohos bírónak meg vékonypénzű vendégének helyet szorítottak a lócán, de az izgatott feszengés azt jelezte, ne sokáig esetlenkedjenek, hanem figyeljenek ők is. Figyeltek is, hogyne figyeltek volna. Ám a vendég körülpillantott, és éppen maga mellett egy diákforma legényt vett észre, aki hatalmas (ám kicsit koszos) kendőbe fúvogatta vörösre náthásodott orrát, és kásás hangján sűrűn krákogott.

És mondta egyik oldalon a bíró:

– Öcsémuram, lássa a mi kedves Háry Jánosunkat!

De mondta másik oldalon a diák:

– A mi nagy hazudósunkat.

Rosszmájú megjegyzés volt ez, a vendég ügyet sem vetett rá, hanem nagy örömmel fogadta el Háry János parolára nyújtott kezét.

– Örvendek a szerencsének, kedves János bátyó! A kend látására jöttem… khm… mivelhogy a híre már hozzánk is eljutott.

Nem mondta a vendég, hova és meddig jutott el a Háry János híre, mert abban az időben, amikor még se rádió, se telefon, de még vonat sem volt, az is nagy szónak számított, ha valakinek a híre egyáltalán eljutott valahová. A vendég kijelentésének ily módon meglett az eredménye. Újabb fergeteges éljenzés támadt, a kocsmabeli nép, öregek, fiatalok, juhászok, parasztok, kondások, kasznárok mind, mind nevetve éljeneztek, mert igazán örültek az öreg hírének.

Háry János is jókedvűen csapott az asztalra.

– Mit mondtam, az angyalát! – harsogta túl ismét a lármát. – Háry János magyar huszár nevét ismeri az egész világ!

– Úgy ám! Úgy ám! – zengett a kocsma, és Gerzson mesterért kiáltott egy sereg szomjas torok.

– Erre iszunk egyet, az angyalát! – S Háry János, akárcsak egy karmester, a kezének egyetlen mozdulatával csendet intett. – Tanuljátok meg, komák, Háry János magyar huszárnak nincsen párja!

– Hacsak nem Örzse asszony! – süvített egy fiatal legény, és a borgőzös hangulatban nagy sikere támadt, mert megtapsolták.

És megint megszólalt egyik oldalon a bíró:

– Meséljen már kend! Alig várjuk.

De megszólalt másikon a diák:

– Még hogy huszár. Hehe…

A természet szerencsére azonnal bosszút állt a rosszmájú legényen. Savanyú vidámságát nem tudta kiheherészni, mert macskariasztó hangon hatalmasat prüsszentett:

– Háápci! – De hozzátette mégis: Gyalogbaka volt ő, sohasem huszár.

A szava csak annyi volt, akár a falra hányt borsó. Senki sem figyelt rá. Őkelme tehát tovább gunnyasztott a helyén, nagyot kortyolt a borából (orvosság gyanánt itta nátha ellen), és vöröslő orral, vizes szemmel várta, mikor tüsszenthet – míg más az igazságra, ő a lódításra.

Háry János bátyó hátradőlt a lócán, nekitámaszkodott a kocsmaszoba falának, megpödörte huszáros bajszát (egyarasznyi jobbról, egyarasznyi balról), és derűs, barna tekintettel nézte egy darabig a vele szemközt könyöklő bírót.

Az még derűsebb pofákat vágott, tele volt buzgalommal és érdeklődéssel, no meg a vendége előtt sem akart felsülni. Titokban előhalászta nagy hasán fityegő, fedeles óráját, és megnézte. Megállapította magában, a vecsernye épp hogy elkezdődött, az asszonynép ott kuksol a templomban, no akkor hát éppen itt volna az ideje, hogy Háry János mesélni kezdjen.

Háry Jánosnak azonban csöppet sem volt sürgős a dolog. Aki annyi földet bejárt, annyi nehéz csatából élve kikerült, annak kijár egy-két minutumnyi idő a mélázásra. Vén hadfi volt ő (akkoriban az újságszerkesztők meg a költők így nevezték el az obsitos katonákat), akinek ha lassan feje búbjáig ért is a homloka – vagyis ősz feje erősen kopaszodott a kora meg a bölcsesség jeleként –, sem a derűje, sem az ereje még el nem hagyta. Azok a vasmarkok, amelyek most a fedeles kancsót szorongatták, hajdanában tüzes paripákat tartottak féken, szikrázó kardot forgattak fáradhatatlanul, és ugyan ki merné kétleni, hogy Háry valamikor egyetlen mozdulattal odább taszajtotta a burkus határőr bódéját? No és a mundér! Minek látszik most? A foszladozó dolmányon folt hátán folt, amely arról árulkodik, hogy szerető asszonykéz varrogat rajta minden szakadást – de a huszáros zsinórok helye még mindig meglátszik ám rajta!

Hát még az a bajusz!

Az a kétarasznyi huszárbajusz! Az most megrezzent.

– Még hogy meséljek? Bíró uram, azt hiszi kend, nagyanyó vagyok én. Aztán meg mutogatna is, akár egy vásári majmot.

A bíró azt se tudta, hová legyen.

– Még mit nem, hát mi a szösz… mire nem gondol!

– Mert azt döntsük ám el előre, hogy én mindig az igazságot mondom! És csakis az igazat! Azt kend is tanúsíthatja, bíró uram.

Így szólt Háry János, s egyik markát az asztalra fektette kinyújtott karral, a másikba pedig a kancsót ragadta, és egy kortyintás erejéig benedvesítette Gerzson mester borával a bajszát.

– Tanúsítom hát! – nevetett most már a bíró, és hatalmas pocakja csak úgy rengett belé. – Ha kend is úgy kívánja, holnap kidoboltatom: „Háry János huszár mindig az igazat mondja.” Így jó lesz?

– Na, ez már döfi! – bólintott a vén obsitos, és nevetett ő is, akárcsak a többiek.

A nagy zajban pedig a diák ijedtében visszanyelte esedékes tüsszentését, amitől aztán el is dugult a füle egy időre.

– Azon kezdem hát, hogy én mindig az igazat mondom. Így kívánja a huszár-regula. Az angyalát!

– Ne azon kezdje! – döcögött a bíró nevetése. – Hanem az elején.

Második fejezet

amelyben a furfangos diák igencsak készülődik, hogy prüsszentéssel jelezze a lódításokat. Könnyen teheti, náthája van amúgy is

Még hogy az elején! – sóhajtott egy súlyosat Háry János. – Már megkérdem: minek az elejére gondol, bíró uram? Tán csak nem arra az időre, amikor katonának álltam? Hohó, mert az ám mindennek az eleje! Az volt az igazi… Pedig, tudjátok meg, komák, éppen olyan mihaszna suhanc voltam én is, amilyenek ti vagytok, no. Itt tanyáztam naphosszat a cimboráimmal. Éppen ebben a kocsmában. Nótáztunk, duhajkodtunk, és persze ittunk rogyásig, noha nyakunkon volt már a munka, hiszen tavasz volt. Emlékszem, virágos, szép tavasz. Apánk, anyánk a földeken, mi meg itt. Ej, ma is szégyellem! Naplopó mihasznák. Pedig erőnk lett volna elég. Olyanok voltunk, akár a bivaly. Pajtásaim az ökrös szekeret csak úgy emelték ki a sárból, mint más ember a csizmája sarkát. Hopsza… azzal már kinn is volt. Én meg… mit is mondjak, mivelhogy nem kenyerem a dicsekvés. Na de hát csak elmondom, mert, hogy máig is emlegetik, akik emlékeznek rá.

Egyszóval surbankó kis kölyök voltam még, amikor egy eső után megroggyant ám a házunk fala. A tető csúszni kezdett. Szép komótosan, de bizony csúszott az, a nemjóját, mi pedig rohantunk, kapkodtunk, mert a tető csúszott, és egyre lejjebb. Azt vártuk már, szemünk láttára összedől a ház, ha gyorsan ki nem találunk valamit. Nekem már akkor is nyakamon volt az eszem tokja, nem pedig a gatyámban, odaszóltam a szüléimnek, hogy bízzanak csak ide, s azzal amúgy fél kézzel elkaptam a tető sarkát, és nyomtam szépecskén visszafelé. Nem mondom, belepirosodtam kissé, mivelhogy kisgyerek voltam még, legényke. A másik kezemet pedig nem használhattam, mert az orromat ocsmányul bizserélte egy szúnyog, a fene a jó dolgát. Mondtam is apámnak, az isten nyugosztalja: „Hallja kend, apámuram, rakja már azt a falat, de szaporán, mert ha most egyet tüsszentek, átrepül ez a tető a másik oldalra!” Nem is volt semmi baj, apám felhordta a falat, anyám még be is pucolta. Olyan takaros lett, mint új korában, én meg igazán feledtem volna az egészet, ha nem jönnek a szájtátiak, hogy megcsudáljanak.

Márpedig engem ne csodáljanak, nem lesz annak jó vége, mondtam magamban. No, úgy is lett. Mert, hogy egyik szavamat a másikba ne öltsem, itt iddogáltunk naphosszat ebben a kocsmában, amely akkor még nem Gerzson mesteré volt, hanem egy Serfőző Gábris nevű széltolóé. Az pedig sert főzni nem tudott, bort vizezni annál jobban. Vizezte is annyira, hogy két akóval is megihattunk, mire vidámkodni kezdett a kedvünk, hanem mire megvidámodott, már itt volt a nyakunkon a híres Benák Mihály, hét megye toborzómestere.

Mi meg csak itt ültünk, álltunk, nagyokat pöktünk. No nézd csak, miféle szerzetek jönnek! Mert jöttek ám, dudával, dobbal, kürttel, trombitával, ki lovon, ki gyalogszerrel, és hímes csákóval, varrott lódinggal pipiskedtek, mint a kakasok.

Énekelték faluhosszat:

Lovon jár a katona,
azért van jó dolga.
Csillog-villog a kardja,
peneg sarkantyúja.

Nem mondom, beleremegett az ember szíve, olyan szépek voltak. Azok a csákók, azok a menték, no és azok a lovak! A farukon hanyatt esett a napsugár.

Volt köztük egy gyalogember, méghozzá paraszti gúnyájú. Vagyis olyan, mint mi. Az meg rikoltva énekelte, hogy:

Én meg csak gyalog járok,
kapálok, kaszálok.
De tovább nem búsulok,
közéjük beállok!

Valahányszor ezt elénekelte, felkapott egy üres nyergű lóra, mint aki valóban közéjük állt. De alig ment néhány lépést, újra leugrott, taposott egy kissé a porban, majd megint csak elrikoltozta a mondókáját:

De tovább nem búsulok,
közéjük beállok!

Jót röhögtünk rajta, hogy ezt mindig, újra meg újra megcsinálja, mint a vásári majom. Mert rögtön látni lehetett, hogy sosem volt őkelme paraszt. Tudom is én. Más a paraszt járása. A lovat is másképpen üli meg. Nem mondom, lóra termett minden magyar ember, hanem azért mégiscsak meglátszik, ki a huszár, ki az, aki csak a földekről irányítgatja hazafelé a Rárót, és ki az, aki még azt se.

Hát alighogy a menet a kocsma előtt letáborozott, kiszólt az ajtón a széltoló Gábris:

– Hé legények, két messzely bor mindenkinek!

– De miből? – vágtunk oda.

– Semmiből! Ingyért jár! Hívjátok a többieket is!

Több se kellett! Ki-ki rohant a pajtásáért. Én ugyan nem, mert a magamé ott volt éppen. Úgy hívták, Kincses Márton. Azzal összekacsintottunk, tudtuk már, mire megy a játék, azt is tudtuk, miért nagy nap ez a mai.

Nagy csuda volt. A libák hangosan gágogva elsöpörtek valamennyien, ami kutya akadt, mind visszabújt az óljába, idegen hangok, csodálatos zajok töltötték meg az egész falut. És jött az a Benák Mihály, széttárta a karját, mint oltáron az arkangyal, és ordított:

Gyere, komám, koccintani,
egy pohár bort felhajtani!
Mit ér pohárral a jóból?
Igyunk, komám, a kancsóból!

Azt a hol talpaló, hol meg lóra ugráló majmot vállon ragadta, és mintha puszipajtások volnának, betuszkolták egymást ide, Gábris kocsmájának elejibe. Itt aztán menten táncra is perdültek, miközben a többiek recsegtették a dudát, fújták a trombitát, és nagy hangon verték a dobot. Lengett egy zászló is, valaki folyton lobogtatta, az angyalát!

Minek is tagadnám, tetszett a dolog.

Addigra már a harmadik messzely bor került elénk. A jobbikból. Észre sem vettük, hogyan és mikor jött… egymás után nyakaltuk a kancsó borokat. És egyszerre úgy éreztük, nagyon egyedül emelgetik a lábukat azok ott középen. És milyen rosszul! Annak a Benáknak két bal lába volt, én mondom. Tudhatta ő is, mert szégyellősen forgatta a szemét, majd váratlanul így kiáltott: