A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Hello Stranger

Avon Books, An Imprint ofHarperCollinsPublishers, New York, 2018

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gázsity Mila

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-718-4

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Gregnek – érted dobog a szívem

LK

1. fejezet

London 1876 nyara

Valaki követte.

A kellemetlen érzés mintha végigkúszott volna Garrett tarkóján, és nyomában felmeredtek a finom szőrszálak. Az utóbbi időben állandóan ezt érezte, ahányszor csak a dologházban járt szokásos heti vizitjén, hogy megvizsgálja a gyengélkedőket. Eddig még semmiféle módon sem tudta igazolni, hogy jogos a szorongása – senkit sem látott, ha hátranézett, lépteket sem hallott maga mögött –, azt azonban érzékelte, hogy egy férfi jár a nyomában, és kifejezetten közel van.

Fürgén lépkedett tovább, jobb kezében bőrből készült orvosi táskáját szorongatta, a balban hikoripálcáját. Tekintete figyelmesen végigpásztázott a környezetén. A Kelet-Londonban található Clerkenwell negyed nem az a hely volt, ahol az ember meggondolatlanul viselkedhet. Szerencsére mindössze kétsaroknyira járt az újonnan kiépített főutcától, ahol majd talál magának konflist.

Amikor elsietett a föld alatt csörgedező Fleet patak mellett, könnyezni kezdett a szeme a borítórácsokon át előszivárgó egészségtelen kigőzölgéstől. A legszívesebben illatosított zsebkendőt szorított volna a szája, orra elé, de ilyesmit egy helybeli biztosan nem tenne, márpedig Garrett nem kívánta felhívni magára a figyelmet.

Különös csend honolt a koromtól megfeketedett falú bérházak között, melyek olyan szorosan sorakoztak egymás mellett, akár a fogak. A legtöbb düledező épületet lebontásra ítélték, és már le is zárták, hogy előkészítsék a helyet egy új házsor számára. Az utca két oldalán álló lámpák fénye derengve szűrődött át a ködön, amely az utóbbi napok szélcsendes melegében megülte a várost, és a hold foltos mintázata is csak nyomokban tűnt át rajta. Hamarosan elárasztja a környéket a zsebtolvajok, üzérek, részegek és prostituáltak hada. Garrett úgy tervezte, hogy akkorra ő már messze jár.

Azonban megtorpant, amikor a bűzös homályból néhány alak lépett elő. Három kimenő uniformisba öltözött katona volt, akik érdes hangon röhögcsélve felé tartottak. Garrett azonnal átment az utca túloldalára, és igyekezett behúzódni az árnyékba. Csakhogy elkésett: az egyik férfi már felfigyelt rá, és irányt váltva elindult felé.

– Micsoda szerencsénk van! – kiáltott hátra a társainak. – Épp itt jön egy kis ringyó, akivel ma este elszórakozhatunk.

Garrett hűvös pillantással mérte végig őket, ám közben szorosabban markolta pálcája fogantyúját. A férfiakon látszott, hogy alaposan felöntöttek a garatra. Nyilván az egész napot valami kocsmában töltötték. Egy közkatona nem sok mulatság között válogathatott, amivel elüthette kimenőjét.

Ahogy közelebb értek, a nő szíve egyre szaporábban dobogott. – Engedjenek tovább, uraim – szólalt meg határozott hangon, és újra átvágott az úton.

A röhögő férfiak dülöngélve elállták az útját. – Úgy beszél, akár egy úrinő – jegyezte meg a legfiatalabb. Nem viselt sapkát, vöröses haja göndör fürtjei összevissza meredeztek.

– Mán hogy lenne úrinő? – torkolta le egyik társa, egy nagydarab, baltaképű alak, aki valahol elhagyta a zubbonyát. – Hogy lenne az, ha éjnek idején császkál erre egymagában? – Sárgás fogai megvillantak, amikor elvigyorodott, és alaposan szemügyre vette a nőt. – Na, támaszkodj csak oda a falhoz, oszt emeld fel a szoknyádat, szépségem. Most épp a hárompennys gyors menetre szottyant kedvem.

– Maga nagyot téved – vetette oda Garrett, és megpróbálta kikerülni őket. A katonák azonban újra elállták az útját. – Nem vagyok prostituált. De akad a közelben néhány bordélyház, ahol pénzért hozzájuthat ilyen szolgáltatásokhoz.

– Csakhogy én nem akarok fizetni érte – szögezte le durván a hatalmas termetű férfi. – Nekem ingyér kell a dolog. Méghozzá most.

Garrett-tel nem először fordult elő, hogy London szegénynegyedeiben tett látogatásai során sértegették vagy megfenyegették. Pontosan az ehhez hasonló helyzetek miatt gyakorolt rendszeresen egy vívómesterrel. Azonban a dologház gyengélkedőjén legalább két tucat beteget látott el, ami eléggé kimerítette, az pedig feldühítette, hogy épp akkor terem előtte ez a három erőszakos alak, amikor egyetlen vágya, hogy hazaérjen.

– Felmerült-e magukban, mint őfelsége hadseregének katonáiban, hogy szent kötelességük lenne megvédeni egy nő becsületét, nem pedig sárba tiporni azt? – érdeklődte meg csípős hangon.

Utálkozva hallotta, hogy kérdése hallatán a férfiak nem elszégyellik magukat, hanem harsány nevetésben törnek ki.

– Ráférne, hogy kioktassuk egyről-másról – jegyezte meg a harmadik katona, egy zömök, durva vonású alak, akinek himlőhelyes arca és álmos pillantású szeme volt.

– Na, majd én kiokosítom – jelentkezett a legfiatalabb, megdörzsölte az ágyékát, és nadrágja szövetét feszesebbre húzta, hogy megmutassa, milyen formájú szerszámmal van ellátva.

A baltaképű férfi kajánul Garrettre vigyorgott: – A falhoz, szépségem. Ringyó vagy sem, élni fogunk a szolgálataiddal.

A zömök katona az övén függő bőrtokból bajonettet húzott elő, és felemelte, hogy megmutassa félelmetes, fogazott élét. – Tedd, amit mond, vagy úgy összevagdoslak, mint a szalonnát.

Garrett gyomra szorongva összerándult. – A törvény tiltja, hogy fegyvert fogjanak, ha nincsenek szolgálatban – jelentette ki hűvösen, pedig a szíve vadul kalapált. – Ha ehhez hozzávesszük a nyilvános lerészegedés és erőszaktétel vádját, akkor biztosra vehetik, hogy megkorbácsolják magukat, és legalább tíz évet börtönben töltenek majd.

– Még az is lehet, hogy kivágom a nyelved, nehogy eljárhasson a szád – felelte gúnyosan a férfi.

Garrett egy percig sem kételkedett abban, hogy valóban megtenné. Az apja hajdan konstábler volt, így aztán tudta, hogy aki kést ránt, az valószínűleg használni is akarja. Nem is egyszer fordult elő, hogy olyan nők arcát vagy homlokát kellett összevarrnia, akinek az erőszaktevő ezt a „kis emléket” kívánta hagyni magáról.

– Ugyan, Keech, nem kell úgy ráijeszteni szegény lányra – fordult fiatalabb társa a férfihoz. Aztán visszanézett Garrettre, és ennyit mondott: – Te meg engedd csak, hadd csináljuk, amit akarunk… Könnyebb lesz neked is, ha nem ellenkezel – tette hozzá.

A nő erőt merített fellobbanó haragjából, és felidézte magában apja tanácsát arról, hogyan viselkedjen ilyen ellenséges helyzetben. Tarts távolságot magad és a támadók között. Ne engedd, hogy mögéd kerüljenek. Beszélj hozzájuk, vond el a figyelmüket, míg el nem jön a megfelelő pillanat.

– De miért kellene olyan valakivel erőszakoskodniuk, aki nem hajlandó beadni a derekát? – tette fel a kérdést, miközben óvatosan a földre helyezte orvosi táskáját. – Ha mindössze arról van szó, hogy nincs pénzük, akkor adhatok pár shillinget, amivel már ellátogathatnak valamelyik bordélyházba. – Egyik keze lopva besiklott a táska külső zsebébe, ahol bőrtartóba csavart sebészeti eszközeit tartotta. Ujjai rátaláltak egy szike keskeny ezüstnyelére. Megmarkolta, és ügyesen elrejtette, amikor felegyenesedett. Az orvosi eszköz ismerős súlya megnyugtató hatással volt rá.

Szeme sarkából látta, amint a bajonettet szorongató katona oldalazni kezd, hogy a hátába kerülhessen.

Eközben a baltaképű alak és Garrett között egyre csökkent a távolság. – Elvesszük azokat a shillingeket is – biztosította a férfi. – De előbb még megtáncoltatunk téged.

A nő igazított egy kicsit a fogásán, hogy hüvelykujja a nyél lapos oldalán nyugodjon. Mutatóujját óvatosan végigcsúsztatta a penge hátán. Használd jól, intette magát. Hátrahúzta a kezét, és amikor elhajította a szikét, csuklóját mereven tartotta, nehogy az eldobott műszer megpördüljön a levegőben. A rendkívül éles kis penge belevágódott támadója arcába. A férfiból megrökönyödött, dühödt ordítás szakadt ki, ám azonnal megtorpant. Garrett ekkor a bajonettel közeledő katona felé fordult. Botjával vízszintesen suhintott egyet, és lecsapott a férfi jobb csuklójára. Ezzel a mozdulattal sikerült is jól meglepnie, mert a katona fájdalmas kiáltást hallatott, és elejtette a fegyvert. Garrett karja máris visszafelé lendült, és amikor ütést mért a férfi bal oldalára, hallatszott, hogyan reccsen meg egy borda. A nő pálcája hegyével először ágyékon döfte támadóját, majd amikor az kétrét görnyedt, függőlegesen felfelé rántotta a fogantyút, és egyenesen állon vágta vele.

A férfi úgy esett össze, mint valami rosszul elkészített felfújt.

Garrett felkapta a bajonettet, és a másik két katona felé perdült.

A következő másodpercben azonban meghökkenve mozdulatlanná dermedt, csak mellkasa járt szaporán fel-le.

Az utcán néma csend volt.

Mindkét férfi elnyúlva hevert előtte.

Ez talán valami trükk? Eszméletlenséget tettetnek, hogy ezzel csalogassák közelebb magukhoz?

Valamiféle vibráló, feszültséggel teli energia töltötte el, mert a teste csak lassan értette meg, hogy a veszély elmúlt. Óvatosan előrelépett, hogy alaposabban szemügyre vegye a két földön fekvő alakot, de nagyon ügyelt arra, hogy kartávolságon kívül maradjon. Bár szikéje véres sebet ütött a nagydarab katona arcán, ez önmagában nem lett volna elég ahhoz, hogy elveszítse az eszméletét. Halántékán vöröses foltot vett észre, amit valami tompa tárggyal okozhattak.

Aztán a nő pillantása a fiatalabb katonán állapodott meg, akinek szemmel láthatólag eltört az orra, és vér csorgott belőle.

– Hogy az ördögbe…? – mormolta Garrett, és tekintete végigpásztázott az elcsendesült utcán. Újra az ismerős, bizsergető érzés uralkodott el rajta, mint amikor valaki közelségét érzékelte. Biztos, hogy nem téved. Hiszen nyilvánvaló, hogy a két katona nem magától terült el az úton. – Lépjen elő, és mutassa magát! – szólalt meg fennhangon, bár kissé ostobának érezte magát attól, hogy holmi láthatatlan személyhez beszél. – Semmi szükség arra, hogy bujkáljon, mint valami szekrényben rekedt patkány. Tisztában vagyok azzal, hogy már hetek óta követ.

Aztán meglepetésében kis híján kiugrott kényelmes, lapos sarkú cipőjéből, mert képtelen volt eldönteni, merről jöhet a válaszképpen felcsendülő férfihang: – Csak keddenként követtem.

Garrett fürgén körbefordult, a tekintete végigsuhant környezetén. Amikor a bérház egyik kapujában mozgást észlelt, erősebben markolta meg a bajonett nyelét.

Mintha a sötétség hűvös pászmái férfialakká álltak volna össze, az árnyékból egy idegen lépett elő. Magas volt, izmos, arányos testalkatú, egyszerű inget, szürke nadrágot, kigombolt mellényt viselt. A fején lapos tetejű, elöl keskeny ellenzőjű sapka – az a fajta, amit általában a kikötőmunkások viselnek. Az ismeretlen megállt a nőtől pár lépésnyire, és levette a sapkáját. Egyenes szálú, sötét haját lépcsőzetesen, praktikusan rövidre vágták.

Garrett álla leesett, amikor ráismert. – Már megint ön az! – szakadt ki belőle.

– Dr. Gibson – üdvözölte kurta biccentéssel a férfi, és egyetlen mozdulattal visszacsapta a fejére a sapkát. Kezét azonban pár másodpercig még az ellenzőn tartotta, hogy így mutassa ki tiszteletét.

Az idegen Ethan Ransom volt, a Scotland Yard nyomozója. A nő eddig két alkalommal találkozott vele: először úgy két éve, amikor Lady Helen Winterborne-t kísérte el London egyik veszélyes negyedébe. Garrett ingerülten értesült arról, hogy Ransomot Lady Helen férje bérelte fel arra, hogy kövesse őket.

Az előző hónapban pedig újra csak felbukkant a férfi: az orvosi rendelőben tűnt fel azután, hogy Lady Helen húga, Pandora egy utcai támadás során megsérült. Ransom olyan hallgatagon, olyan visszahúzódón viselkedett, hogy Garrett fel sem figyelt volna rá, csakhogy a sötét hajú, vonzó férfi túl jóképű volt ahhoz, hogy semmibe vegye. Az arca keskeny volt, szépen ívelt szája határozott, az orra erős, bár a nyerge enyhén vaskosabb, mintha egyszer már eltört volna. A tekintete átható, egyenes vonalú, sűrű szemöldöke alatt szemét dús, hosszú pillák keretezték. A színére azonban Garrett nem emlékezett. Talán zöldesbarna?

Kifejezetten csinosnak mondta volna a férfit, ha nem lát benne valami keménységet is, amely megfosztotta az úri kifinomultság látszatától. Nem számít, mennyire csiszolt a külső, ha az embernek mindig olyan érzése támad, hogy mögötte valami gazfickó lapul.

– Ezúttal ki bérelte fel arra, hogy kövessen? – követelt választ Garrett, majd ügyes mozdulattal megpörgette a pálcáját, és hegyét a földre támasztotta „készenléti” pozícióba. Tisztában volt azzal, hogy mindössze a hozzáértését akarja fitogtatni, de úgy érezte, muszáj megmutatnia, hogy mit tud.

Ransom egy pillanatra halványan elmosolyodott, a hangja azonban továbbra is komolyan csengett. – Senki.

– De akkor mit keres itt?

– Ön Anglia egyetlen női orvosa. Szégyen lenne, ha valami baja esne.

– Nincs szükségem védelemre – tudatta vele a nő. – És még ha lenne is, nem önnek fizetnék azért, hogy vigyázzon rám.

A férfi kifürkészhetetlen arccal nézett rá, majd ahhoz a katonához lépett, akit Garrett a pálcája segítségével terített le, és most eszméletlenül nyúlt el az oldalán. Ransom csizmája orrával megbökte, hogy átbillenjen a hasára, majd madzagot vett elő a mellénye zsebéből, és hátrakötötte a férfi kezét.

– Mint láthatta, nem jelentett semmi gondot ennek az alaknak az elintézése – folytatta a nő –, és egyedül is sikerült volna elbánnom a másik kettővel.

– Ez így nem egészen igaz – szögezte le a férfi.

Garrett ingerülten vágott vissza: – London egyik legjobb maître d’armes-jával gyakorlom a bottal vívást. Megtanultam, hogyan kell egyidejűleg több ellenfelet ártalmatlanná tenni.

– Pedig hibát vétett – közölte Ransom.

– Miféle hibát?

Amikor a férfi kinyújtotta a kezét, Garrett vonakodva átadta neki a bajonettet. Ransom visszadugta a bőrtokba, s miközben az övére függesztette, így felelt: – Miután kiütötte a pengét a támadója kezéből, azonnal el kellett volna rúgnia magától. Ehelyett lehajolt, hogy felvegye, és közben hátat fordított a többieknek. Önre támadtak volna, ha nem avatkozom közbe. – Itt a két vérző katonára pillantott, akik nyöszörögve kezdtek magukhoz térni, és már-már kedélyes hangon odavetette nekik: – Ha bármelyikőtök megmoccan, úgy kiherélem, mintha kappannak szánnám, aztán a Fleetbe dobom a golyóit.

Ettől mindkettő mozdulatlanná merevedett.

Ransom újra a nő felé fordult. – A vívómester termeiben nem ugyanaz a fajta küzdelem zajlik, mint kint, az utcán. – Megvető pillantást vetett a kövezeten heverő katonák felé. – Az ezekhez hasonló alakok nem várják ki jólnevelten, hogy ön egyenként sort kerítsen rájuk. Egyszerre támadnak önre. És mihelyt az egyikük karnyújtásnyira van, már semmire sem megy ellene a pálcájával.

– Ugyan, dehogy! – tiltakozott magabiztosan Garrett. – Ebben az esetben beleböktem volna a pálca hegyével, majd egy kemény csapással leterítem.

Ransom közelebb lépett hozzá, és csak akkor állt meg, amikor lépésnyi távolságra volt tőle. Átható tekintettel végigmérte a nőt. Garrett nem hátrált meg, de minden idegszálával ösztönösen veszélyt érzékelt. Nem igazán tudta, mit gondoljon Ethan Ransomról, aki mintha egyszerre lett volna embernél több és kevesebb is. Teste maga volt a tökéletes fegyver: végtagjai hosszúak, izmosak, a mozdulatai rugalmasak és fürgék.

– Mutassa be rajtam – javasolta fojtott hangon, és a nő szemébe nézett.

Garrett meghökkenten pislogott egyet. – Azt kéri, hogy üssem meg a pálcámmal? Most?

Ransom alig érzékelhetően biccentett.

– De igazán nem szeretném bántani – jegyezte meg a nő, hogy időt nyerjen.

– Nem is fog… – A férfi azonban nem fejezhette be a mondatot, mert Garrett alaposan meglepte azzal, hogy határozott mozdulattal előre döfött a pálcájával.

Bármilyen ügyesen csinálta, Ransom villámgyorsan reagált a támadásra. Elfordult, hogy elkerülje az ütést, és így a bot vége épp hogy súrolta a bordáit. Ezután középen megragadta a pálcát, és kihasználva Garrett lendületét, nagyot rántott rajta, amivel sikerült is kibillentenie az egyensúlyából. A nő egyszer csak azt vette észre, hogy a férfi egyik karjával magához húzza, a másikkal pedig kicsavarja a botot a kezéből. Mindezt olyan könnyedén tette, mintha számára gyerekjáték lenne mások lefegyverzése.

Amikor Ransom magához szorította, Garrett zihálva, felbőszülten tapasztalta, hogy a férfi testének izmai, csontjai oly szilárdan rendíthetetlenek, mintha fából faragták volna. Végtelenül tehetetlennek érezte magát.

Talán heves szívverése okozhatta, de valami különös érzés kerítette hatalmába – valami bársonyos puhaságú bénultság lett úrrá rajta, amely elterelte gondolatait minden másról, és amely miatt mintha a külvilág teljesen megszűnt volna a számára. A környezete semmivé foszlott, csak a mögötte álló férfi jelenléte tudatosult benne, és a testét átölelő acélkemény karja. Garrett lehunyta a szemét, és egyedül Ransom enyhén citrusos leheletét érzékelte, mellkasa nyugodt emelkedését-süllyedését, és saját szíve vad kalapálását.

A varázslatos pillanatnak a férfi halk nevetése vetett véget, melynek hangja mintha finoman végighullámzott volna a nő gerincén. Garrett megpróbálta kiszabadítani magát.

– Ne nevessen ki! – csattant fel indulatosan.

Ransom óvatosan elengedte, meggyőződött arról, hogy biztosan áll a lábán, és csak ezután szolgáltatta vissza a pálcáját. – Egyáltalán nem önön nevettem. Inkább csak tetszett, hogy az imént sikerült meglepnie. – Két kezét megadó mozdulattal emelte fel, a tekintetében derű csillant.

Garrett pipacspiros arccal lassan leengedte a botját. Mintha még mindig maga körül érezte volna a férfi ölelő karját, mintha a tapasztalat beivódott volna a bőrébe.

Ransom a mellényzsebébe nyúlt, apró, cső alakú ezüst sípot vett elő, amely éles hangot adott ki, amikor háromszor belefújt.

A nő úgy vélte, hogy ezzel a környéken járó konstáblert akarja odahívni. – Nem kereplőt használ, mint a rendőrök általában? – tudakolta. Apja annak idején a King’s Cross körzetében járőrözött, és mindig nála volt jelentős súlyú, fából készült szolgálati kereplője. Amikor egy konstábler riadóztatni akarta a társait, akkor a nyelénél fogva megpörgette az eszközt, amelynek falapjai hangos zajjal verődtek össze.

Ransom megrázta a fejét. – A kereplő túl nehéz és ormótlan. Egyébként is vissza kellett adnom, amikor megváltam a rendőrségtől.

– Ezek szerint már nem ott dolgozik? – kérdezte Garrett. – Akkor kinek az alkalmazásában áll?

– Hivatalosan sehol sem dolgozom.

– De közben azért a kormány megbízásából végez valamiféle munkát?

– Igen.

– Nyomozóként?

Ransom egy másodpercig tétovázott, mielőtt válaszolt volna. – Néha igen.

A nő összeszűkült szemmel eltöprengett azon, hogy vajon miféle feladattal bízhatja meg a kormány, amit a hivatalos rendőrség nem képes megoldani. – De törvényes, amit csinál?

Az egyre sűrűsödő sötétben is látta a férfi röpke vigyorát. – Nem mindig – vallotta be Ransom.

Mindketten megfordultak, amikor meglátták az utcán a lámpással közeledő, kék zubbonyt és nadrágot viselő konstáblert. – Hé! – kiáltott oda nekik a rendőr. – Hubble biztos vagyok. Maguk riasztottak?

– Én voltam az – felelte Ransom.

Hubble termetes férfi volt, krumpliorrán és pirospozsgás arcán izzadság fénylett a megerőltető mozgástól. Sisakja pereme alól átható tekintettel méregette Ransomot. – Mi a neve?

– Ransom – hangzott a halk válasz. – Korábban a K körzetben dolgoztam.

A konstábler szeme elkerekedett. – Hallottam magáról, uram. Jó estét kívánok. – Tisztán lehetett hallani, mennyi tisztelet cseng a hangjában. Még a tartása is erről tanúskodott, amikor fejét meghajtotta a másik férfi előtt.

Ransom az utcakövön elnyúló alakok felé intett. – Amikor ideérkeztem, ez a három részeg disznó épp rátámadt a hölgyre, és ki akarta fosztani. Ezzel fenyegették meg – adta át a rendőrnek a tokba dugott bajonettet.

– Az istállóját! – kiáltott fel Hubble, és utálkozva meredt a földön fekvő férfiakra. – És még szégyenletesebb, hogy ráadásul katonák is! Megtudhatom, hogy a hölgynek esett-e bármi bántódása?

– Nem – felelte Ransom. – Dr. Gibsonnak volt annyi lélekjelenléte, hogy az egyik támadót megfutamítsa, miután a pálcájával kiverte a kést a kezéből.

– Dr. Gibson? – A rendőr leplezetlen érdeklődéssel bámulta meg Garrettet. – Hát ön az a doktornő? Aki az újságban szerepelt?

Garrett biccentett, de közben máris felkészült arra, hogy mi fog következni. Az emberek általában nem vették jó néven, hogy épp egy nő gyakorolja az orvosi hivatást.

A konstábler egy pillanatra sem vette le róla a tekintetét, és szemmel látható ámulattal ingatta a fejét. – Nem hittem volna, hogy ennyire fiatal – vetette oda Ransomnak, majd újra Garrett felé fordult. – Bocsásson meg, kisasszony… de mégis miért lett orvos? Hiszen igazán nem csúnyácska. A mi körzetünkben is biztosan akadna legalább két fickó, aki boldogan elvenné feleségül. – Itt elhallgatott. – Úgy értem, már ha tud valamennyire főzni meg varrni, javítgatni.

Garrett ingerültté vált, amikor észrevette, hogy Ransom megküzd az arcára kiülni készülő mosollyal. – Attól tartok, kizárólag sebet varrok, és egyedül törések „javítgatásával” foglalkozom – szögezte le.

A földön heverő nagydarab katona mostanra felkönyökölt, és rekedtes, gúnyos hangon odavetette: – Női orvos! Természet ellen való dolog! Fogadnék, hogy a szoknyája alatt is inkább lőcse van.

Ransom szeme összeszűkült, arcáról a derű minden nyoma eltűnt. – És ahhoz mit szólnál, ha fejbe rúgnálak? – érdeklődte meg, és elindult a katona felé.

– Mr. Ransom – szólt rá élesen Garrett. – Nem sportszerű olyan valakire rátámadni, aki már földre került.

A detektív megtorpant, és baljós pillantással hátranézett a nőre. – Figyelembe véve, hogy mit készült önnel művelni, tulajdonképpen örülhet, hogy még él.

Garrett rendkívül érdekesnek találta, hogy a férfi utolsó szavai mintha valami kis ír akcentusról árulkodtak volna.

– Hahó! – Újabb konstábler közeledett feléjük. – Sípszót hallottam.

Miközben Ransom az újonnan érkezett rendőrhöz lépett, hogy beszéljen vele, a nő elment az orvosi táskájáért. – A katona arcán a vágott sebet talán össze kellene varrni – közölte Hubble-lel.

– A közelembe ne jöjjön az a pokolfajzat fehérnép! – ordított fel a katona.

Hubble szúrós tekintettel rámeredt. – Befogod a szádat, vagy kilyukasszam az arcod másik felét is?

Garrettnek ekkor eszébe jutott, hogy a szikéjét azóta sem találta meg. – Biztos úr – fordult Hubble-höz –, egy kicsit magasabbra emelné a lámpást, hogy jobban megvilágítsa az utcát? Szeretném megkeresni a szikémet, amit elhajítottam, hogy megsebezzem ezt a katonát. – Elhallgatott, amikor felmerült benne egy riasztó lehetőség. – Talán most is nála van.

– Az lehetetlen – vetette hátra a válla felett Ransom, aki erre az időre szüneteltette a másik konstáblerrel való megbeszélését. – Mert itt van, nálam.

A nőben egyidejűleg két gondolat fogalmazódott meg. Először ez: hogyan lehetséges, hogy a férfi meghallotta, mit mondott, pedig épp valaki mással tárgyalt pár méterrel odébb? Másodszor pedig…

– Verekedés közben lehajolt, hogy felvegye a kést? – kérdezte méltatlankodva. – De hát nekem a lelkemre kötötte, hogy sose tegyek ilyesmit.

– Én nem tartom be a szabályokat – felelte magától értetődőn Ransom, és máris újra a rendőr felé fordult.

A nő szeme elkerekedett a kijelentésből sugárzó rendíthetetlen arrogancia hallatán. Komor képpel félrevonta Hubble-t, és odasúgta neki: – Mit tud erről a férfiről? Kicsoda valójában?

– Mr. Ransomra céloz? – A rendőr igyekezett a lehető leghalkabban felelni. – Itt nőtt fel, Clerkenwellben. A város minden szegletét ismeri, minden részét bejárta. Néhány éve jelentkezett a rendőrséghez, és a K körzetbe került. Elképesztően tud verekedni. Nem ismer félelmet. Önként jelentkezett járőrnek olyan nyomornegyedekbe, ahová más rendőr a lábát sem merné betenni. Azt beszélik, már a kezdetektől fogva a nyomozói munka érdekelte. Vág az esze, és jó szeme van a részletekhez. Amikor éjjel végez a járőrözéssel, visszamegy a körzetébe, és áttanulmányozza a megoldatlan ügyek iratait. Kibogozta egy olyan gyilkosság részleteit, amellyel évek óta nem boldogultak a körzet detektívjei. Tisztázott egy cselédet, akit valami ékszerrablási ügyben hamis váddal illettek, és egy ellopott festményt is sikerült visszaszereznie.

– Vagyis egyáltalán nem a beosztásának megfelelő munkát végzett – mormolta maga elé Garrett.

Hubble biccentett. – A körzet főfelügyelője egy ideig fontolgatta is, hogy megvádolja kötelességmulasztással. De aztán inkább azt javasolta, hogy Ransomot kezdő konstáblerből léptessék elő felügyelővé.

Garrett szeme elkerekedett. – Azt állítja, hogy Mr. Ransom az első évben öt szinttel került feljebb?

– Nem, az első félévben. De mielőtt behívhatták volna a felügyelőséggel kapcsolatos vizsgára, Ransom kilépett a rendőrségtől, hogy Sir Jasper Jenkyn szolgálatába álljon.

– És ő kicsoda?

– Valami nagykutya a belügyminisztériumban. – Hubble egy időre elhallgatott. Látszott rajta, hogy valami nyugtalanítja. – Hát, ennél többet nem tudok.

Garrett elfordult, hogy szemügyre vegye az utcai lámpák fényében kirajzolódó, széles vállú alakot. A férfi tartása nem árulkodott feszültségről, kezét hanyagul zsebre vágta. A nő azonban észrevette, hogy miközben a másik konstáblerrel beszél, a tekintete folyamatosan fürkészi a környéket. Semmi sem kerülhette el a figyelmét, még az utca végén átiszkoló patkány sem.

– Mr. Ransom – szólította meg Garrett.

A férfi a megbeszélést megszakítva azonnal megperdült. – Igen, doktornő?

– Nekem is vallomást kell tennem a ma este történtekről?

– Nem. – Ransom pillantása Hubble konstábleren állapodott meg. – Minden érintett szempontjából az a legjobb, ha titokban tartjuk a személyazonosságát… az enyémet is… és inkább abban maradunk, hogy ezt a három férfit Hubble biztos úr fogta le.

A rendőr azonnal tiltakozásban tört ki. – De uram, nem az enyém a dicsőség, hiszen a maga bátorsága…

– Meg az én bátorságom is! – Garrett nem tudta megállni, hogy ennyit oda ne szúrjon. – Az egyiküket én terítettem le a szikémmel.

Ransom közelebb lépett hozzá. – Hadd legyen Hubble-é a dicsőség – győzködte tapintatosan. – Így dicséretben részesítik, és pénzjutalmat is kap. Nem könnyű ám a konstábleri fizetésből megélni.

Garrett nagyon is jól tudta, milyen kevés dologra elegendő csak a rendőri fizetés. – Természetesen, legyen így – mormolta.

A férfi szája sarka mosolyra húzódott. – Ebben az esetben hagyjuk a rendőrökre az intézkedést, én pedig elkísérem a főutcáig.

– Köszönöm, de nincs szükségem kíséretre.

– Ahogy óhajtja – vágta rá Ransom, mintha pontosan erre a visszautasításra számított volna.

Garrett gyanakodva nézett fel rá. – Nem tágít, és mindenképpen a nyomomban marad, ugye? Mint amikor az oroszlán becserkész egy elkóborolt kecskét.

A férfi szemének külső sarkában elmélyültek a nevetőráncok. Az egyik konstábler épp elment mellettük egy lámpással, valami kósza fénysugár Ransom hosszú szempilláira vetült, és ettől felragyogott szeme szokatlan, élénk kékje. – Csak amíg biztonságban be nem ül egy konflisba – felelte.

– Ebben az esetben inkább azt szeretném, ha civilizáltan, mellettem lépkedne. Kérem, adja vissza a szikémet – nyújtotta előre a kezét a nő.

Ransom lenyúlt lábszárához, és csizmája szárából előhúzta a fénylő kis pengét. A vért már korábban úgy-ahogy letörölte róla. – Szép műszer – jegyezte meg, és elismerően méregette az orvosi kést, mielőtt óvatosan visszaadta volna. – Fene éles. Olajat használ, amikor megfeni?

– Gyémántpasztát. – Garrett visszatette a szikét a helyére, majd egyik kezével felkapta súlyos táskáját, a másikkal felvette a pálcáját. Teljesen megrökönyödött, amikor a férfi a táska után nyúlt.

– Engedje meg… – mormolta udvariasan.

A nő hátralépett, és még erősebben markolta a bőrfogantyút. – Én is elbírok vele.

– Ez nyilvánvaló. Mindössze a hölgyeknek kijáró udvariasságról van szó, nem a képességeit vontam kétségbe.

– Egy férfi orvosnak is felajánlotta volna ugyanezt?

– Nem.

– Jobb szeretném, ha inkább orvosnak tekintene, mint hölgynek.

– De miért kellene választani? – érvelt Ransom. – Hiszen ön mind a kettő. Számomra nem jelent gondot segíteni egy hölgynek a táskájával, miközben nagyra tartom a szakmai hozzáértését is.

A hangja tárgyilagosan csengett, a pillantásában azonban megvillant valami ismeretlentől szokatlan hév, ami elbizonytalanította Garrettet. Habozását látva a férfi kinyújtotta a kezét, és halkan ennyit mondott: – Kérem…

– Köszönöm, de egyedül is elboldogulok. – A nő ezzel elindult a főút irányába.

Ransom felzárkózott, és kezét zsebre dugva ballagott mellette. – Mikor tanulta meg, hogy így hajítsa el a pengét?

– Amikor a Sorbonne-on tanultam. Egy csapat medikus ezzel szórakozott az órák után. Az egyik laboratóriumi épület mögött felállítottak egy céltáblaféleséget. – Garrett elhallgatott, majd beismerte: – Sosem sikerült magamévá tennem az alulról dobás technikáját.

– Bőven elég, ha a válla fölül jól megy. Mennyi ideig élt Franciaországban?

– Négy és fél évig.

– Egy fiatal nő, aki a világ legjobb orvosi egyetemére járt… – tűnődött fennhangon Ransom. – Távol az otthonától, idegen nyelven folytatott tanulmányokat. Ön aztán elszánt teremtés.

– Itthon egyetlen orvosi egyetem sincs, amely hajlandó lenne nőket felvenni – hangzott Garrett gyakorlatias válasza. – Nem volt választásom.

– Fel is hagyhatott volna az egésszel.

– Ez a lehetőség nálam sosem merül fel – biztosította a nő, mire a férfi elmosolyodott.

Alacsony épület mellett haladtak el. A bezárt bolt törött ablakait papírral ragasztották be. Ransom Garrett felé nyúlt, hogy segítsen neki kikerülni egy kupacot, amely osztrigahéjból és törött cserépszilánkokból állt, a tetején pedig valami rothadó, fújtatónak tűnő holmi hevert. A nő ösztönösen elhúzódott, amikor megérezte karján a finom érintést.

– Ne féljen – nyugtatta meg Ransom. – Mindössze át akartam segíteni ezen a szakaszon.

– Nem félek. – A nő egy idő után kissé zavartan folytatta: – Azt hiszem, nagyon is hozzászoktam az önállósághoz. – Ahogy tovább lépkedtek az úton, azon kapta a férfit, hogy vágyakozó pillantással méregeti az orvosi táskát. Garrett halkan felnevetett. – Megengedem, hogy vigye helyettem – ajánlotta fel –, azzal a feltétellel, hogy az igazi akcentusával beszél hozzám.

Ransom megtorpant. A nőre nézett, az arcán meglepetés suhant át, és sötét szemöldöke között éles redő rajzolódott ki. – Mivel árultam el magam?

– Amikor megfenyegette az egyik katonát, felfigyeltem az enyhe ír akcentusra. És ahogy megfogta a kalapja karimáját… a mozdulat komótosabb volt, mint ahogy az angolok csinálják.

– A szüleim írek voltak, én pedig itt nőttem fel, Clerkenwellben – jegyezte meg tárgyilagosan Ransom. – Nem szégyellem. Néha azonban hátránynak számít a kiejtésem. – Előrenyújtott kézzel várta, hogy a nő átadja neki a táskát. Aztán elmosolyodott, és megváltozott, mélyebb, zengőbb hangon folytatta, amelytől Garrett teste lassan átforrósodott. – No, kislány, hát akkor miről csevegjünk?

A nőt megdöbbentette, hogy milyen hatással van rá az ír kiejtés. Gyomra idegesen összerándult, és nem is tudott azonnal felelni. – Ön túl sokat enged meg magának, Mr. Ransom.

A férfi azonban továbbra is mosolygott. – Áh, hát ezt az árat meg kell fizetnie annak, aki ír beszédet kíván hallani. Mert annak el kell viselnie egy kis ír széptevést is.

– Széptevést? – hebegte zavartan Garrett, aztán újra elindult.

– A szépségére és bájára utaló bókokat.

– Úgy vélem, az ilyesmit üres hízelgésnek nevezik, ezért kérem, hogy kíméljen meg tőle – vágott vissza a nő.

– Hogy maga micsoda okos, felkavaróan izgalmas teremtés – folytatta Ransom, mintha meg sem hallotta volna. – És annyi szent, hogy a zöld szem mindig a gyengém volt…

– A pálca nálam van – emlékeztette Garrett, akit mérhetetlenül bosszantott ez a fajta gúnyolódás.

– Azzal ugyan sosem tudna bántani.

– Talán valóban nem – biccentett a nő, és megmarkolta a bot fogantyúját. Hikoridió pálcája a következő pillanatban már vízszintes irányban szelte át a levegőt. Nem ütött nagyot, mert nem akart kárt tenni a férfiban, inkább csak megleckéztetni szerette volna.

Ehelyett azonban óriási felháborodására ő maga lett az, aki leckében részesült. A férfi Garrett saját, bőrből készült orvosi táskájával fogta fel az ütést, és ezzel egyidejűleg kicsavarta a pálcát a kezéből. A táska az utca kövén puffant, a benne tartott műszerek megcsörrentek. A nőnek ideje sem volt reagálni az egészre, Ransom magához rántotta, és a botot a nyaka elé emelve a mellkasához szorította.

– Tudja, kedves, előre látható, milyen lépéseket tervez – súgta a fülébe csalárd, mámorítóan melengető hangon a férfi. – Rossz szokás, bizony az.

– Engedjen el! – küszködött tehetetlen dühvel Garrett.

Ransom azonban nem lazított a fogásán. – Fordítsa el a fejét.

– Micsoda?

– Fordítsa el a fejét, hogy enyhüljön a légcsövére nehezedő nyomás, aztán a jobb kezével ragadja meg a botot.

Garrett felhagyott a vergődéssel, amikor rájött, hogy a férfi arra akarja megtanítani, hogyan bújhat ki a szorításából, és vonakodva engedelmeskedett.

– Belülről markoljon rá a pálcára, hogy megvédje a torkát – utasította Ransom, és megvárta, hogy a nő megfogadja a tanácsát. – Úgy van, pontosan így. Most rántsa lefelé a bot végét, a bal könyökével pedig bökjön a bordáim közé. Ha lehet, kíméletesen. – Miután Garrett végrehajtotta a mozdulatot, Ransom előrehajolt, mintha a fájdalomtól görnyedt volna össze. – Jól van. Mindkét kezével ragadja meg a pálcát… egymástól kissé távolabb… erősen csavarja meg, és közben bújjon ki a fogásból a karom alatt.

A nő követte az instrukciókat, és egyszer csak, szinte a csodával határos módon… kiszabadult. Megfordult, és értetlen álmélkodással meredt a férfira. Nem igazán tudta eldönteni, hogy köszönetet mondjon neki, vagy inkább főbe kólintsa.

Ransom lehajolt az orvosi táskáért, majd udvarias mosollyal átnyújtotta neki. Volt képe felajánlani a karját is, mintha bizony valami Hyde Parkban sétálgató, békés párocska lennének. Garrett a gesztusra fittyet hányva elindult a főút felé.

– Akik nőre támadnak, a leggyakrabban szemből fojtogatják őket – kezdett magyarázatba a férfi. – A második leggyakoribb módszer az, amikor a támadó hátulról fogja le őket, és a karjával elszorítja a nyakukat. A harmadik pedig az, amikor hátulról megragadják és elhurcolják őket. A vívómestere nem tanította meg arra, hogyan védekezhet a botja nélkül?

– Nem – volt kénytelen bevallani Garrett. – A vívómesterem közelharcból nem ad órákat.

– És Winterborne miért nem gondoskodik hintóról és kocsisról ezeken a kiruccanásokon? Egyáltalán nem garasoskodó férfi, és általában gondját viseli az embereinek.

A név hallatán a nő összevonta a szemöldökét. Winterborne volt a tulajdonosa az orvosi rendelőnek, ahol Garrett praktizált. A férfi azzal a céllal hozta létre a rendelőt, hogy biztosítsa áruháza mintegy ezer alkalmazottjának orvosi ellátását. Rhys Winterborne felvette a klinikára, amikor szinte senki más nem adott volna neki esélyt, és a nő ezért mindig is lojális volt hozzá.

– Mr. Winterborne felajánlotta, hogy használjam a saját hintóját – vallotta be. – Én azonban nem szeretnék még jobban visszaélni a jóságával, és egyébként is, meg tudom védeni magam.

– Túl nagy az önbizalma, doktornő. Az önvédelem terén inkább csak annyit tud, amivel veszélybe sodorja magát. Van néhány egyszerű fogás, amely segíthet abban, hogy elmeneküljön a támadója elől. Egyetlen délután alatt meg is tudnám tanítani rájuk.

Befordultak egy sarkon, és máris a főúton jártak, melynek kapualjaiban és lépcsőin rongyos emberek kis csoportjai ácsorogtak, az út szélén pedig változatos társadalmi osztályról árulkodó öltözetű gyalogosok lépkedtek libasorban. A lóvasút számára az úttest közepére lefektetett talpköveken lovak, kocsik, hintók közlekedtek mindkét irányban. Garrett megállt az útpadkán, és tekintete konflist keresve végigsuhant az utcán.

Miközben arra vártak, hogy feltűnjön egy kocsi, alaposan fontolóra vette Ransom szavait. Egyértelmű volt, hogy a férfi sokkal többet tud az utcai harcmodorról, mint a vívómestere. A pálcával feltűnően ügyesen bánt. Garrett egyrészt a legszívesebben a pokolra kívánta volna, másrészt azonban Ransom felcsigázta az érdeklődését.

A férfi az imént ugyan mondott valami nyilvánvaló ostobaságot a „széptevésről”, a nő azonban biztosra vette, hogy valójában nincs ilyen szándéka, ami neki tökéletesen megfelelt. Sosem vágyott olyan kapcsolatra, amely a karrierje útjába állhatott volna. Ó, hát persze, itt-ott előfordult egy-egy apróbb udvarló gesztus… egy lopott csók a Sorbonne egyik jóképű medikusával… ártatlan flörtölés egy úriemberrel valami táncmulatságon… Garrett azonban szándékosan került mindenkit, aki valódi kísértést jelentett volna számára. Márpedig abból baj lehetne, ha valamiféle viszonyba bonyolódna ezzel a pimasz idegennel.

Ugyanakkor azonban nagyon szeretett volna elsajátítani néhányat Ransom utcai harcos trükkjei közül.

– Ha beleegyezem abba, hogy megtanítsa nekem ezeket a fogásokat, akkor megígéri, hogy többé nem követ, amikor keddenként vizitelni megyek? – tette fel a kérdést.

– Persze – vágta rá a férfi.

Túlságosan is gyorsan.

Garrett kétkedő tekintettel mérte végig. – Ön szavahihető ember, Mr. Ransom?

A férfi halkan felnevetett. – Szavahihetőség… az én hivatásomban? – Elnézett a nő válla felett, és amikor megpillantott egy közeledő konflist, leintette. Aztán újra Garrettre pillantott, egyenesen a szemébe. – Anyám sírjára esküszöm, nincs oka arra, hogy tartson tőlem.

A konflis rázkódva, zörögve megállt mellettük.

Garrett hirtelen döntésre jutott. – Rendben. Találkozzunk holnap négykor Baujart vívóklubjában.

Ransom tekintetében elégedettség villant. Figyelte, hogyan szökken fel a nő a kétkerekű kocsi lépcsőjére. Garrett gyakorlott mozdulattal átbújt a lelógó gyeplő alatt, és már fel is lépett az üléshez.

A férfi feladta neki az orvosi táskát, majd odakiáltott a kocsisnak: – Aztán vigyázzon, ne rázza halálra a hölgyet. – Garrettnek ideje sem maradt tiltakozni, Ransom máris felugrott a jármű lépcsőjére, és néhány érmét adott a kocsisnak.

– Ki tudom fizetni a viteldíjat – jelentette ki a nő.

A férfi éjkék pillantása megállapodott rajta, majd Garrett markába nyomott valamit. – Ajándék – mormolta, aztán könnyedén visszalépett az úttestre. – Akkor holnap… – Megérintette a kalapja karimáját, és ujjai most is hosszabban időztek rajta… egész addig, míg a konflis el nem indult.

Garrett enyhén kábultan meredt a tenyerében tartott tárgyra. Az ezüstös síp még mindig őrizte a férfi testének melegét.

Micsoda arcátlanság, gondolta… ám ujjai gyengéden rázárultak a sípocskára.

2. fejezet

Ethanre várt még egy találkozó, mielőtt hazatérhetett volna Half Moon Street-i lakásába. Konflissal elment a Cork Streetre, amelyet szinte teljes hosszában elfoglalt a híres Winterborne-áruház.

A múltban előfordult néhányszor, hogy Ethan magántermészetű munkát vállalt az áruház tulajdonosa, Rhys Winterborne megbízásából. Ezeket a feladatokat mindig könnyen és gyorsan elvégezte, és bár szinte arra sem voltak méltók, hogy időt szánjon rájuk, csak egy bolond utasította volna vissza egy ilyen befolyásos személy kéréseit. Egy alkalommal Lady Helen Ravenelt kellett követnie, aki akkor még csak Winterborne menyasszonya volt. A hölgy egy ismerősével valami veszélyes környéken, a dokknegyedben található árvaházba látogatott el.

Két éve történt, és Ethan ekkor találkozott először dr. Garrett Gibsonnal.

A karcsú, gesztenyebarna hajú nő pálcájával ellátta a baját egy saját magánál kétszer nagyobb termetű támadónak. Ethannek tetszett, ahogy intézte: mintha valami szükséges feladatot végzett volna el, mint amikor kiviszi a háztartási hulladékot a szemétszállító fuvarosnak.

A nő arca meglepően fiatal volt, bőre tisztára mosdatott és sima, mint a fehér szappan. Feltűnő járomcsont, hűvös pillantású zöld szempár, határozott állacska. Elegáns, éles arcvonásaival ellentétben állt azonban gyengéd, sebezhetőségről árulkodó szája, melynek felső ajka majdnem ugyanolyan telt volt, mint az alsó. Olyan szépen ívelt szája volt, hogy Ethan térde elgyengült, ahányszor csak rápillantott.

Az első találkozásuk után a férfi nagyon ügyelt arra, hogy kerülje Garrett Gibsont, mert tudta, hogy a nő csak bajt jelent számára… tán annál is nagyobb galibát, mint amit ő okozna Garrett életében. Egy hónapja azonban fel kellett keresnie a rendelőjében, hogy információt szerezzen az egyik pácienséről, és a látogatás során érdeklődése újra fellángolt.

Garrett Gibsonban nem volt semmi, ami ne lett volna… vágykeltő. Éles, okos tekintete, frissen csengő hangja, szabatos beszéde. Együttérzése, amely arra ösztönözte, hogy éppúgy kezelje a figyelmére méltatlan szegényeket, mint azokat, akik rászolgáltak erre. Céltudatos léptei, határt nem ismerő energiája, elégedettsége a sorsával, amely olyan nőre utalt, aki nem rejtegeti intelligenciáját, és nem is kér érte elnézést. Csupa napfény és acél, s nála e kettő valami olyan vegyületet alkotott, amilyenhez a férfinak még életében nem volt szerencséje.

Ha csak eszébe jutott Garrett, máris úgy érezte magát, mint holmi tűzbe vetett széndarab.

Már korábban megfogadta, hogy nem kerül közelebb a nőhöz. Mindössze arról akart gondoskodni, hogy Garrett biztonságban legyen a clerkenwelli dologházban, a bishopsgate-i árvaházban tett látogatásai során, vagy bármerre vezetett az útja keddi vizitjei alkalmával. A férfi összesen ennyit engedélyezett magának.

Hiba volt, hogy megbeszélte vele azt a holnapi találkozót. Ethan még mindig nem igazán értette, hogy mi is történt. Egyszer csak meghallotta a saját hangját, amint kimondja a szavakat – mintha valaki más szólalt volna meg. Mihelyt elhangzott a javaslata, már nem vonhatta vissza… aztán pedig azon kapta magát, hogy nagyon szeretné, ha a nő elfogadná az ajánlatát.

Egyetlen óra Garrett Gibson társaságában, aztán soha többé nem megy a közelébe. Ezt az együtt töltött órát azonban akarta, ezekre a percekre vágyott, ezekre szüksége volt. Élete hátralevő részében kincsként őrzi majd az emléket.

A Winterborne-áruház hatalmas kirakatokkal büszkélkedő, elegáns, márványhomlokzatú épületei mintha egyetlen, folytonos házsorrá olvadtak volna össze. A híres, színezett ólomüveges, központi rotunda négyemeletes, oszlopos árkádsor fölé tornyosult. Fényűző építmény volt, olyan ambiciózus férfi műve, aki azt akarta, hogy az egész világ megtudja: egy walesi szatócs fiának sikerült fontos személlyé válnia.

Ethan az áruház mögött húzódó utca felé tartott, ahol az áruház istállósora, az áruszállítás céljából fenntartott udvar és a gazdasági bejáratok voltak. Az utca legvégén állt Winterborne saját lakóháza, amelyet belső, magánhasználatra kialakított átjárók és lépcsőházak kötöttek össze az áruházzal. Ransom szokás szerint a hátsó bejárathoz ment, amit a cselédek és a szállítók használtak.

Egy inas nyitott ajtót. – Mr. Ransom… erre tessék.

Ethan levette a kalapját, és a kezében tartva követte az inast az ötemeletes ház főlépcsőjéhez. A folyosókat kristályüveg búrájú falikarok világították meg, mellettük hegyeket, tengereket és napsütötte, idilli jeleneteket ábrázoló festmények függtek. Az egyik fal mellé állított alacsony, hosszú és díszes asztalon kék-fehér, kínai mintás porcelánvázákban páfrányok és pazar virágokkal teli orchideahajtások díszelegtek.

Épp elhaladtak három cserépbe ültetett pálma mellett, amikor Ethannek feltűnt a padlón egy kis szétszóródott, fekete föld. Megállt és lehajolt, hogy bekukkanthasson a lehajló pálmaágak alá. A cserépben sorba rendezett, fából faragott állatfigurákat pillantott meg, amilyenek a gyerekek Noé bárkája készletében is vannak. A játék állatokat a virágföldbe szúrták, és egy gyufásdobozokból készített, apró kunyhó körül rendezték el. Ethan ajka mosolyra húzódott, amikor eszébe jutott, hogy Winterborne-ék nevelik Lady Helen ifjú féltestvérét, aki úgy ötesztendős lehet. Észrevette, hogy az egyik kis elefánt eldőlt, úgyhogy lopva újra talpra állította.

– Uram? – Az inas megtorpant, megfordult, és kérdő pillantással figyelte a vendéget, aki illetlen érdeklődést mutatott egy szobanövény iránt.

Ransom felegyenesedett, és ártatlan pillantással nézett vissza rá. – Csak megcsodáltam ezt a pálmát. – Amikor az inas továbbment, ő is követte, de kalapjával előbb még fürgén suhintott egyet, hogy eltüntesse az árulkodó kis földgöröngyöket.

Az urak szalonja felé tartottak, ahol már korábban is többször beszélgetett Winterborne-nal. A férfias hangulatú helyiségben kellemes illat fogadta: olajozott bőr, szivardohány, drága alkohol és száraz biliárdkréta elegye.

Ethan belépett a szobába, de nem ment beljebb. A tekintete éberebbé vált.

Winterborne egy diófa állványra erősített, hatalmas földgömb előtt állt, és szórakozottan meg-megperdítette. Egy másik férfi téblábolt mellette, és a fali tartón rögzített biliárddákókat nézegette. Közben halkan nevetgéltek valamin, ahogy azt régi barátok szokták.

– Ransom, jöjjön csak be – szólalt meg Winterborne, amikor észrevette, hogy megérkezett.

Ethan azonban nem mozdult. Minden idegszálán végigfutott a sejtés, hogy szándékosan hozták ebbe a helyzetbe. Winterborne, ez a nyavalyás, mintha arra utalt volna az üzenetében, hogy egyedül lesz.

A hat láb magas Ethant igazán nem lehetett alacsonynak mondani, az áruház tulajdonosa azonban legalább négy hüvelykkel magasabb termetével valósággal fölé tornyosult. Winterborne higgadtságról árulkodó léptekkel indult el felé. Hatalmas, jó felépítésű férfi volt, a válla izmos, a nyaka erős, akár egy díjbirkózóé. Az ökle cipónyi. Hosszú karjával letaglózó ütésekre lehet képes, mérte fel a helyzetet Ransom. Kezdd azzal, hogy elhajolsz, megragadod a zakója vállát… néhány balhorog gyomorszájba, aztán beletérdelsz a hasába…

– Ethan Ransom, engedje meg, hogy bemutassam Mr. Weston Ravenelt, a feleségem egyik rokonát – szólalt meg Winterborne, és a társaságában lévő fiatalember felé intett. – Arra kért, hogy szervezzek meg önnel egy találkozót.

Ethan pillantása azonnal átsiklott az idegenre. A férfi a húszas évei derekán vagy ezek vége felé járhatott, sötétbarna haja volt, elegáns, vonzó vonásai, derült mosolya. A termete karcsú és feltűnően sportos, ruházata remek szabóra vallott. Ransom azt kissé különösnek tartotta, hogy az ismeretlen arcát bronzszínűre égette a nap, keze pedig érdes volt, mint azoké, akik fizikai munkát végeznek.

A londoni társaságban a Ravenel név egyet jelentett a hatalommal, az arisztokraták privilégiumaival. Csakhogy a Ravenelek sosem állapodtak meg, sosem lett belőlük olyan megfontolt, higgadt, tisztességes család, mint a Cavendishek vagy a Grosvenorök. Forróvérűek voltak, szinte minden cselekedetük féktelen és zabolátlan. A Ravenel-ág az utolsó gróffal kis híján kihalt, ám aztán sikerült találni egy távoli kuzint, akire a cím átszállhatott.

– Kérem, nézze el a ravaszkodást – szólalt meg barátságosan Weston Ravenel, és közelebb lépett hozzájuk. – Van valami, amit meg kell önnel beszélnem, és fogalmam sem volt, mi más módon érhetném el.

– Nem érdekel – vetette oda hűvösen Ethan, és már fordult is az ajtó felé, hogy távozzon.

– Várjon! Önnek is érdekében áll, hogy meghallgasson. Ha kell, akár megfizetem az idejét is. Istenem, azért nagyon remélem, hogy nem méri túl drágán.

– Dehogynem – biztosította Winterborne.

– Gondolom, jobb lett volna, ha… – kezdett bele egy mondatba Ravenel, de elhallgatott, mihelyt elég közel került ahhoz, hogy a jobb világítás mellett alaposabban szemügyre vehesse Ethant. – A fenébe! – mormolta halkan, és Ransom szemébe nézett.

Ethan higgadtan teleszívta levegővel a tüdejét, majd lassan kifújta. A fal egy pontjára meredt, és közben végigvette magában a lehetőségeit. Most már nem sok értelme van annak, hogy faképnél hagyja ezt a nyavalyást. Akár ki is derítheti, hogy mit akar tőle. – Tíz percet adok – szögezte le kurtán.

– Nem lehetne esetleg húsz? – tudakolta Ravenel. – Mondjuk, abban az esetben, ha Winterborne kibont egy üveg tisztességes konyakot? És „tisztességes” konyakon a 64-es Gautier-t értem – sandított a barátjára.

– Van fogalma arról, hogy mennyibe kerül? – érdeklődte meg némileg felháborodva a walesi férfi.

– Én pedig Hampshire-ből utaztam egészen idáig. Milyen gyakran van része abban az örömben, hogy a társaságomban időzhet?

– Én ezt egyáltalán nem örömnek szoktam nevezni – morogta Winterborne, de már ment is, hogy csengessen az inasnak.

Ravenel vigyorogva utánanézett, majd mérlegelő pillantással végigmérte Ethant. Mintha újra felvette volna a megnyerő modorú fiatalember álarcát. – Hát akkor… – intett néhány öblös bőrfotel felé.

Ethan kifejezéstelen arccal leült az egyikbe, hátradőlt, könnyeden összekulcsolt kezét a hasán nyugtatta. A csend egyre kínosabbá vált, ő azonban le nem vette volna a tekintetét a rózsafából és rézből készült óráról, amely a kandallópárkányon állt.

– Áh, szóval számolja a perceket? – kérdezett rá Ravenel. – Rendben, akkor máris hozzáfogok. A bátyám három éve váratlanul megörökölt egy grófi címet. Mivel a világon semmit sem tudott a birtokigazgatásról, hogy a gazdálkodást ne is említsem, beleegyeztem abba, hogy Hampshire-be költözöm, és segítek neki mindent elrendezni. – Elhallgatott, amikor valaki kopogott az ajtón.

Nem is folytatta a beszédet, amíg a komornyik behozta az ezüsttálcát, rajta a tojás alakú poharakkal és a palack Gautier konyakkal, majd illő tisztelettel kitöltötte és felszolgálta az italt. A komornyik távozása után Winterborne letelepedett az egyik súlyos bőrfotel karfájára. Egyik kezében konyakospohár, a másikkal szórakozottan forgatta a földgömböt, mintha azon mélázna, hogy a világ mely részét kívánja legközelebb megszerezni magának.

– De miért változtatott ekkorát az életén? – szakadt ki a kérdés önkéntelenül is Ethanből. Véleménye szerint az maga lehet a pokol, ha valaki elhagyja Londont, hogy vidéken, valami csendes helyen éljen. – Mi elől menekült?

– Azt hiszem, főleg magam elől – mosolyodott el Ravenel. – Egy idő után még a kicsapongás is lehet fárasztó. Aztán ráébredtem arra, hogy a birtokigazgatás nagyon is megfelel nekem. A bérlők kénytelenek odafigyelni rám, és elég szórakoztatónak találom a teheneket.

Ransomnak azonban nem volt kedve az efféle tréfálkozáshoz. Weston Ravenel csupa olyan dologra emlékeztette, amiről élete eddigi huszonnyolc évének legnagyobb részében inkább megfeledkezni szeretett volna. A Garrett Gibsonnal való találkozás felett érzett öröme kezdett megfakulni, és egyre ingerültebbnek, mogorvábbnak érezte magát. Belekortyolt a finom konyakba, de alig érezte az ízét. – Tizennyolc perce maradt – közölte kurtán.

Ravenel felvonta a szemöldökét. – Természetesen, beszédes kedvű, vidor barátom, máris a tárgyra térek. Azért vagyok itt, mert a bátyámmal úgy határoztunk, hogy eladunk egyet a család norfolki birtokaiból. Egy nagyobb, jó állapotú házról van szó, amelyhez nagyjából kétezer angol hold tartozik. Azonban nemrégiben tudomásomra jutott, hogy semmit sem kezdhetünk vele. Méghozzá ön miatt.

Ethan kérdőn meredt rá.

– Tegnap találkozóm volt a korábbi intézőnkkel és a család ügyvédjével, akiknek a neve Totthill, illetve Fogg. Kifejtették, hogy azért nem lehet eladni a norfolki birtokot, mert Edmund, az előző gróf végakaratának megfelelően valaki más birtokába került, mégpedig titkos vagyonátruházás által.

– Mit jelent az, hogy „titkos vagyonátruházás”? – kérdezte bizonytalanul Ethan, mert ilyen jogi fogalommal még nem akadt dolga.

– Ez egy birtok vagy pénz öröklésére vonatkozó, rendszerint szóbeli rendelkezés. Természetesen nagyon kíváncsiak lettünk – vonta fel szemöldökét eltúlzott csodálkozást mímelve Ravenel –, hogy miért hagyományozott a gróf ilyen nagyvonalú ajándékot egy olyan férfira, akiről még csak nem is hallottunk. – Hosszabb szünetet tartott, majd komolyabb hangon folytatta. – Ha hajlandó lenne beszélni velem erről, akkor szerintem…

– Nem – szögezte le fagyos hangon Ethan. – Amennyiben ez a vagyonátruházás nincs írásban rögzítve, úgy egyszerűen csak ne vegyen róla tudomást.

– Attól tartok, ez nem így működik. Az angol törvények szerint a szóbeli átruházás jogerősnek számít. Bűncselekmény lenne, ha nem vennénk róla tudomást. A vagyonátruházásnak három tanúja is volt: Totthill, Fogg és Quincy, a gróf öreg inasa, aki megerősítette a történteket. – Ravenel elhallgatott, és lötyögtetni kezdte poharában a maradék konyakot. Határozott pillantással nézett szembe Ethannel. – A gróf halálát követően Totthill és Fogg megpróbálták értesíteni önt, de sehol sem találták. Így most az én feladatom tudatni az örömteli hírt: gratulálok, ön egy norfolki birtok büszke tulajdonosának vallhatja magát.

Ransom előrehajolt, és megfontolt mozdulattal letette a poharát egy közeli asztalra. – Nekem nem kell. – Annyi trükköt ismert, amellyel uralkodni tudott az érzelmein, szabályozni a lélegzését, megzabolázni a gondolatait… ám most egyiknek sem vette hasznát. Döbbenten érzékelte, hogy arcán verejték gyöngyözik. Felállt, megkerülte a karosszékeket, és az ajtó felé indult.

Ravenel követte. – Az istenit neki, várjon már egy kicsit! – csattant fel ingerülten. – Ha nem jutunk dűlőre most, akkor kénytelen leszek megint felkutatni valahol.

Ethan megtorpant, de nem fordult meg.

– Nem számít, hogy akarja azt az örökséget vagy sem, muszáj átvennie – folytatta Ravenel. – Ugyanis bár a Ravenelek semmit sem kezdhetnek azzal az istenverte birtokkal, minden évben kénytelenek vagyunk adót fizetni utána.

Ethan a nadrágja zsebébe túrt, előhúzott egy marokra való bankót, és Ravenel elé vetette. – Majd üzenje meg, hogy még mennyivel tartozom – recsegte.

West becsületére szolgáljon, hogy a gesztus talán meghökkentette, ám ezt nem mutatta. Winterborne-hoz fordult, és hanyagul megjegyezte: – Eddig még soha senki sem zúdított rám pénzt. Meg kell mondjam, az ember ettől rögtön átérzi, hogy mennyire kedvelik. – A padlón szétszórva heverő bankjegyekre fittyet hányva a biliárdasztalhoz lépett és nekitámaszkodott. Keresztbe fonta a karját a mellkasán, és fürkész pillantással végigmérte Ethant. – Az világos, hogy nem kedvelte Edmund Ravenelt. Megkérdezhetem, hogy miért nem?

– Mert bántott egy nőt, akit szerettem. Akinek nem fogom azzal meggyalázni az emlékét, hogy bármit is elfogadok egy Raveneltől.

A feszültség mintha hirtelen enyhülni kezdett volna. West előbb leengedte a karját, aztán felnyúlt, és megmasszírozta a tarkóját. – Ezek szerint most már őszintén beszélünk egymással? – kérdezte. Ajkán bűntudatos mosoly játszott. – Mert ebben az esetben elnézését kérem, hogy olyan nyegle szamárként viselkedtem.

Ha nem Ravenelnek hívják, Ethan akár még meg is kedvelte volna.

Winterborne felállt, és átvágott a szobán a tálalószekrényhez, amelyre a komornyik letette az ezüsttálcát. – Esetleg eladhatná nekik a birtokot – javasolta Ethannek, miközben a metszett üvegpalackból újratöltötte a poharát.

Ez volt a tökéletes megoldás. Ransom így megszabadulhatott a nem kívánt örökségtől, egyben elvághatott minden szálat, amely a Ravenel családhoz fűzi. – Egy fontért az öné lehet – fordult azonnal Westonhoz. – Állítsa össze a szerződést, alá fogom írni.

A fiatalember összevonta a szemöldökét. – De nem egy fontért. Tisztességes árat fizetek érte.

Ethan komor pillantást vetett rá, aztán kibámult az ablakon a füstbodros háztetők óriás mozaikjára. London már az éjszakára készülődött, fényfüzérekkel ékesítette fel magát, és dudorászva különféle bűnökre és élvezetekre gondolt.

Ransom ebben a városban született, ennek tejét szívta, míg az itteni élet erőszakos ritmusa éppúgy a részévé vált, mint saját ereinek hálózata. Vérében ott keringtek London zajai, benyomásai. Bárhová be mert lépni, a legaljasabb bűntanyákra a legveszélyesebb negyedekben, végtelen számú sötét és titkos helyre, a legcsekélyebb félelmet sem tapasztalta.

– A következő hónapot Londonban töltöm – szólalt meg West Ravenel. – Mielőtt visszatérnék Hampshire-be, megfogalmaztatom a szerződést a norfolki birtok adásvételéről. Ha elfogadhatónak találja a feltételeket, akkor szívesen megszabadítom tőle. – Mellénye zsebéből fehér névjegyet húzott elő. – Cseréljünk kártyát, és akkor felkeresem, mihelyt kiszámolták a megfelelő árat.

– Winterborne elárulhatja önnek, hogyan küldhet nekem üzenetet – felelte Ethan. – Nincs névjegyem.

– Hát persze – mormolta komoran Ravenel, de továbbra is felé nyújtotta a kártyáját. – Az enyémet azért vegye csak el. – Ethan néma visszautasítását látva így tört ki: – Szent ég, ön mindig így viselkedik? A társasága cseppet sem szórakoztató… és ezt olyan személy állítja, aki az ideje legnagyobb részét háziállatokkal tölti. A civilizált emberek bemutatkozáskor névjegyet cserélnek egymással. Fogadja már el!

Ethan úgy döntött, hogy beadja a derekát, és a fényes, fekete betűkkel nyomtatott fehér kártyát behelyezte kis irattárcájába, amit mellénye belső zsebében tartott. – Nem kell kikísérniük – jelentette ki. Felkapta az asztalról a kalapját, és miután a fejébe csapta, kezét tiszteletteljes mozdulattal a karimához érintette. Így köszönt el; megvolt benne az írek vonakodása attól, hogy hangosan kimondja a búcsú szavait.

3. fejezet

Garrett a pálcájával a kezében kilépett a Baujart-vívóklub női öltözőjéből, majd átvágott egy sor termen, amelyeket magánoktatás és gyakorlás céljából tartottak fenn. Már felvette a hölgyek számára előírt vívóöltözéket: magas nyakú, testhez simuló kabátkát, épp hogy a térd alá érő, fehér szoknyát, vastag, fehér harisnyát és puha, lapos talpú bőrcipőt.

A csukott ajtókon át ismerős zajok szűrődtek ki: kardok, tőrök, pálcák összecsapásának zaja, fürge léptek rohama a tölgyfa padlón, az oktatók szokásos utasításai: – Visszaszúrás! Egyenes a kar. En garde… longe… visszaszúrás…

Monsieur Jean Baujart, aki maga is egy híres vívómester fia volt, francia és olasz vívóakadémiákon tanította a védekezés művészetét, mielőtt megnyitotta volna londoni iskoláját és sportklubját. Az elmúlt két évtized során páratlanul nagyszerű mesterként sikerült hírnevet szereznie. Nyilvános bemutatóin valóságos tömegek jelentek meg, vívótermei állandóan tele voltak mindenféle korú növendékkel. Kortársaival ellentétben Monsieur Baujart nemcsak eltűrte, de kifejezetten biztatta a hölgyeket, hogy járjanak hozzá vívóleckéket venni.

Garrett először négy éven át csoportos foglalkozásokra járt, és mind tőrözésből, mind pálcával vívásból magánórákat vett Baujart-tól és segédjeitől, a két prévôt-tól. Baujart ragaszkodott a klasszikus stílusú összecsapásokhoz. Tiltva volt minden szabálytalan mozdulat, a szabályok legcsekélyebb megsértése is. Ha egy vívó elhajolt a támadás elől, kifordult, esetleg futva hátrálni kezdett, máris megdorgálták, majd kijavították a hibát. A Baujart-vívóteremben nem volt szabad „ugrándozni, ahogy a majom szokott”, vagy „tekeregni, akár az angolna”. A tartás mindennél fontosabbnak számított, a végeredmény pedig egy elegáns, csiszolt vívóstílus lett, amelyért valósággal rajongtak a többi vívóakadémián.

Garrett épp odaért a vívóteremhez, de amikor odabentről hangokat hallott, összevonta a szemöldökét, és habozva megállt. Talán tovább tartott az előző óra? Óvatosan résnyire nyitotta az ajtót és bekukucskált.

Elkerekedett a szeme, amikor megpillantotta Monsieur Baujart ismerős alakját, amint egy sorozat phrases d’armes-ot bemutatva épp támadást indít ellenfele ellen.

Ahogy a vívóakadémia minden oktatója, Baujart is tetőtől talpig feketébe öltözött, míg a sportklub tagjai és a vívni tanulók a klasszikusnak számító fehér öltözéket viselték. A két férfi arcát elfedte a francia stílusú, dróthálós sisak, a kezüket kesztyű, a mellkasukat bőrből készült plasztron védte. Biztonsági okokból boutonnal tompított hegyű tőrük a fürge pengeváltás során meg-megvillant.

Ha Baujart történetesen nem viseli a fekete oktatói vívóruhát, tökéletes tartásáról akkor is azonnal fel lehetett volna ismerni. Rendkívül edzett, negyvenéves férfi volt – valóságos művész, aki tökélyre vitte a hivatását. Minden döfését, hárítását, riposztját makulátlanul hajtotta végre.

Ellenfele azonban valami olyan stílusban vívott, amilyent Garrett még soha életében nem látott. Nem engedte, hogy az összecsapás során felvegyék a megszokott tempókat: váratlanul támadott, és mire Baujart felé szúrt volna, már vissza is vonult. Volt valami a mozgásában, ami a macskáét idézte, valami könyörtelen, mégis kecses vonás, amely Garrettet önkéntelenül is borzongásra késztette.

A látvány felcsigázta az érdeklődését, ezért belépett a helyiségbe, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Üdvözlöm, doktornő – szólalt meg a fehér ruhás vívó anélkül, hogy felé pillantott volna. Garrett szívverése valami okból szaporábbá vált, amikor ráismert Ethan Ransom hangjára. A férfi hárított egy támadást, majd behajlított térddel szökkenve előreszúrt Baujart pengéje alatt.

– Arrêt! – csattant fel a vívómester. – Ez nem volt szabályos mozdulat.

Mindketten leengedték a tőrüket.

– Jó napot kívánok – köszönt rájuk kedélyesen Garrett. – Túl korán jöttem a gyakorlásunkhoz, Mr. Ransom?

– Nem. Monsieur Baujart kijelentette, hogy amíg saját szemével meg nem győződik a képességeimről, addig fenntartással kezeli azt, hogy taníthatom-e önt.

– A helyzet rosszabb, mint gondoltam – jegyezte meg komoran a vívómester, és sisakos feje a nő felé fordult. – Dr. Gibson, ennek az embernek nincs semmiféle oktatói végzettsége. Nem egyezhetek bele abba, hogy együtt gyakoroljanak… azzal teljesen tönkretenné mindazt a módszeres munkát, amit itt végeztünk.

– Remélem is – mormolta Ransom.

Garrett összepréselte az ajkát, így próbálta elfojtani kitörő nevetését. Baujart-ral szemben senki sem merészelt ilyen pimasz hangot megütni.

A vívómester ekkor megint Ransom felé fordult. – Allons! – vetette oda, és már kezdődött is az újabb összecsapás, amelyben olyan sebességgel mozogtak a pengék, hogy körvonalaik is elmosódtak.

Ransom kifordult, hárította a támadást, majd vállal szándékosan meglökte Baujart-t, hogy kibillentse az egyensúlyából. Miután megszúrta, átbucskázott, talpra ugrott, és másodszor is bevitt egy találatot.

– Arrêt! – bömbölte dühösen Baujart. – Nekimenni az ellenfélnek? A padlón bukfencezni? Ez nem holmi kocsmai verekedés, maga eszelős! Mégis mit képzel, hogy ilyesmit művel?

Ransom leengedett fegyverrel szembefordult vele, és higgadtan ennyit mondott: – Győzni próbálok. Vagy nem ez a cél?

– A cél a vívás, mégpedig az Amatőr Liga hivatalos szabályai szerint!

– És pontosan így tanította küzdeni dr. Gibsont is… – biccentett Ethan.

– Oui!

– De minek? – érdeklődte meg maró gúnnyal Ransom. – Hogy részt vehessen valami vívómérkőzésen, amely spontán módon tör ki az egyik East End-i nyomornegyedben? A hölgy nem azért jött ide, Baujart, hogy megtanulja, hogyan kell úriemberekkel tőrözni! Neki azt kell tudnia, hogyan védheti meg magát a hozzám hasonlóktól! – Ransom lekapta a sisakját, feje egyetlen, gyors mozdulatával hátrarázta a szemébe hulló hajat, melynek rövid, sötét fürtjei meglebbentek, mielőtt visszahullottak volna a helyükre. Mogorva pillantása valósággal felnyársalta a maître d’armes-ot. – Dr. Gibsonnak fogalma sincs, mihez kezdjen, ha valaki lefegyverzi, miközben ő éppen végrehajtja az egyik önt