Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Marius André

KOLUMBUSZ KRISTÓF
IGAZ KALANDJA

fordította:
Sándor Imre

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-300-6 EPUB
ISBN 978-963-678-301-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
La véridique Aventure de Christophe Colomb

első kiadás: 1927.
az elektronikus változat az 1935. körüli
magyar kiadás alapján készült

a borító Andries van Eertvelt (1590 – 1652) Santa Maria
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1. fejezet

Mithridátész legyőzőjének utóda a földrajztudós franciskánusoknál Rabidában

Palosz kikötőjében, egy csapszék kapujában féltucatnyi tengerész ült egy asztal előtt, helyesebben két hordón keresztbe tett széles deszka előtt. Egyik társuk egészségére ittak, aki két évig hajózott Lisszabontól Madeiráig és az Azori-szigetekig, Guinea partjai mentén, a dicső portugál király egyik hajóján.

- Hogy ízlik a bor, Francisco? - kérdezte az egyik tengerész.

- Eh - válaszolt az, miután kiürítette serlegét -, ha az ember hosszabb ideig volt Madeirában, akkor nehezen bírja az andalúziai bort. Micsoda sziget! Milyen szerencsések a portugálok, hogy övék ez a sziget! Ott a legszegényebbek is jobban élnek, mint nálunk a leggazdagabbak. Ti nem tudjátok, mi az az édesgyümölcs; én sem tudtam még két évvel ezelőtt. Madeirában mindenki azt eszi és eszik már Portugáliában is, mert a király hajósai fölfedezték ezt a szigetet és másokat is; ezeken a szigeteken annyi és oly édes cukor terem, hogy valóságos istenáldása.

- És az arany? Van sok arany is?

- Arany a kontinensen van, Guineában, de az a királyé. Nem messze a bányavártól vademberek élnek, akik oly feketék, mint az elátkozott lélek, azok csak lehajolnak és úgy szedik fel az aranyat. De nekik meg sójuk nincsen. Mit kezdjenek annyi arannyal, ha nincsen sójuk, ami nélkül pedig nem lehet élni! Hát aztán cserélnek. Van egy külön hely, ahová a király sórudakat rakat le; ha valamelyik vadember akar belőle, hoz egy kosár aranyport és elvesz egy rudat. Baj nélkül megy a csere, pedig senki se ügyel fel rá. Időről-időre a király katonái újabb rakomány sót hoznak és átveszik az arannyal telt kosarakat.

- És mit csinál a király annyi arannyal?

- Kell neki, hogy hadat viselhessen a hitetlenek ellen, akiket ki akar kergetni Marokkóból és a szomszédos országokból. Amióta az infáns don Enrique herceg, földrajztudós és hajós - nyugodjék békében! - fölállította a tengerészakadémiát Sagres partfokán és fölfedezőutakra küldte a portugálokat, azóta a király hajói folyton továbbjutnak, katonái és kereskedői szilárd telepeket és kereskedéseket alapítanak mind délebbre Afrikában; végül meg fogják találni a tengeri utat, amely levezet az indiai partokra, egészen a keresztény királyságig, amelyet János pap kormányoz. Szövetségre lépnek vele és akkor nemcsak Marokkóból kergetik ki a mórokat, hanem visszahódítják a jeruzsálemi királyságot is a keleti móroktól.

- Ha az ember elgondolja - mondta a legfiatalabbik tengerész -, hogy a portugáloknak jut a fölfedezésnek minden dicsősége és haszna! Pedig érünk annyit a hajózás tudományában, mint ők, nem félünk a kalandos utaktól az óceántengeren és a kapitányaink, például Martin Alonso Pinzon is, vannak olyan legények, mint a Lusitania legügyesebbjei. A királynő...

- Hallgass, Juan Jósé! - szakította félbe a legidősebbik. - Tiszteletlenül mered említeni a mi dicső, fenséges királynőnket... fiatal fickó létedre! Nem foglaltuk-e el a Kanári-szigeteket, amelyek érnek annyit, mint Madeira, vagy az Azori-szigeteket? Eljön majd az idő, hogy mi fogunk fölfedezni új, nagyszerű országokat, messzi földeket, meghódítjuk India és Cathay földjét, ahol aranyból van a házak teteje. A mi mesterünk, Martin Alonso, nem hiába utazott Rómába, ahol - tőle magától hallottam - a Szent Atya földrajztudósának tengeri térképeit fogja tanulmányozni. Valamennyi föld, amit ötven év óta fölfedeztek, előre meg volt jelölve rajta, a nevükkel együtt. Vannak még olyanok, amelyeket ezután fognak fölfedezni, mint Szent Brandan és Antilla. A pápa tudja. Ezek az igazi aranyszigetek, a fűszertermő, drágaköveket rejtő, színes madarakban bővelkedő szigetek, amelyek sokkal gazdagabbak, mint a te Guineád, Francisco. Mielőtt fölkészülnénk ezekre az utakra, mielőtt háborúba kezdenénk az afrikai mórokkal és azokkal, akik elfoglalták a szent sírt, előbb ki kell űznünk az itteni mórokat, akik még a saját országunkban uralkodnak. Ezt mondja Martin Alonso, ezt mondják Szent Ferenc szerzetesei is. Ezért küzd Izabella királynő és nemes férje, az aragóniai király, Isten áldja meg a fegyvereiket. A rabidai Szent Szűz segíti őket, mióta kihalásztuk a tengerből, tizenkét évvel ezelőtt. Tudjátok, hogy én is azok között a szerencsések között voltam - szegény, bűnöslelkű ember, nem is voltam méltó rá -, akik rátaláltak, Isten segítségével.

A vén tengerész keresztet vetett magára, egy pillanatra elhallgatott, meghatódva az emlékezéstől; a többiek is hallgattak. Aztán odafordult az emberhez, aki az Azori-szigetekről és Guineából tért vissza:

- Francisco, el kell menned Rabidába, meg kell köszönnöd a Szent Szűznek, hogy két évig szerencsésen hajóztál.

- Még ma délelőtt elmegyek. Éppen oda készültem, mikor találkoztam veletek.

A rabidai monostor, ahová Francisco Vallejo igyekezett, miután elbeszélgetett és ivott a társaival, hegyfokon épült, szemben az Óceánnal, egy mérföldnyire Pálostól. Az ókorban pogány templom állott ugyanezen a helyen, ahol később kápolnát emeltek Szűz Máriának, mikor a kereszténység kiterjesztette hódítását az ibériai félsziget egész déli részére.

- Ha majd kikergettük a mórokat egész Spanyolországból - mondta az öreg tengerész -, akkor nekiláthatunk az arany és a fűszerek fölfedezésének.

- Antillában?

- Antillában, vagy máshol, attól függ, hogy Martin Alonso mit fog hozni Rómából. Már vannak tervei; ő messzebbre akar eljutni, egészen India partjaiig. Antilla a hét város szigete, ahová hét püspök menekült el híveivel együtt és mindegyik püspök várost épített ott, mikor a mórok elfoglalták Spanyolországot és Portugáliát. Lesz idő, hogy újra rátalálnak... Beszélnek róla Lisszabonban és Madeirában, Francisco?

- Hogy beszélnek-e? Az Azori- és a Kanári-szigeteken éppen úgy! A Kanári-szigetekről látni is lehet néha. Azt mondják, hogy úszó sziget...

Francisco félbeszakította a mondatot, mert egy férfi közeledett feléjük, kézen fogva egy gyermeket és már alig volt tőlük egy-két lépésnyire. Bizonyára idegen: barnásszürke öltözék volt rajta, amely szabásában hasonlított a ferencrendiek öltözékéhez. Szent Ferenc kötele volt a derekán. Magas termetű, erőteljes, hosszúkás arcú ember, a friss, piros arcbőre rozsdaszínű foltokkal teli.

Nem volt több harmincötévesnél, bár majdnem egészen fehér haja idősebb emberre vallott. A tengerészek fölkeltek; az, aki legközelebb volt hozzá, kezet akart neki csókolni, de az idegen élénken tiltakozott a tiszteletadás ellen és így szólt:

- Nem vagyok szerzetes, hanem tengerész vagyok, mint maguk. Csak azért vagyok így öltözve, mert különös áhítattal viseltetem Szent Ferenc iránt és Portugáliából zarándokolok Rabidába az ő kolostorához.

Bement a gyermekkel a házba, egy üst vizet kért és a kocsmárosné és a szolgáló nagy csodálkozására, akik nem voltak hozzászokva, hogy a vendégek ennyire ügyeljenek a tisztaságra, föl- tűrte ruhájának ujját, megmosta az arcát, a nyakát, a karjait, aztán megmosdatta a gyermeket is. Majd nagyon udvariasan megkérte a kocsmárosnét, hogy adjon nekik, ki az asztalra, néhány sült tojást és egy korsó vizet. Mikor kilépett az ajtón, ezek a szavak ütötték meg a fülét:

- Kevesebbet tudunk Szent Brandan és Brazília szigetéről. Vajon úszó szigetek ezek? Nem tudni róluk semmit. De Antilla nem úszó sziget. Ha az volna, akkor megmondta volna szerencsétlen társunk, a huelvai Alonso Sanchez, aki ott volt.

Az idegen elsápadt ezekre a szavakra, mintha fájdalmas meglepetés érné, megállt, tétovázott, majd magához térve odalépett a tengerészekhez és megkérte őket, hogy adjanak helyet neki és gyermekének az asztal végén; a tengerészek szívesen fogadták. Miközben a gyermeknek enni adott és levágott két szelet kenyeret, beszélgetésbe kezdett velük:

- Hallom, hogy valami huelvai tengerész nevét említették, aki állítólag Antillában volt. Bizonyára ez is egyike a véletlen és titkos fölfedezésekről szóló meséknek, amelyek sorra járják a kikötőket és aztán rendesen kiderül róluk, hogy nem igazak.

- De Alonso Sanchez története igaz! Ha maga portugál tengerész és Portugáliából jön, akkor hallania kellett róla.

- Most hallom először a nevét. Én nem vagyok portugál, hanem ligúr.

- Ah! Sok földije van errefelé. Nagy vagyont szereznek kereskedéssel. Csak a zsidók érnek föl velük. A génuaiak is jó tengerészek, de az a bajuk, hogy folyton csak kelet felé hajóznak, a zárt tengeren. Ott nem fedezhetnek föl semmit. Ha maga járt Lisszabonban, akkor tudhatja, hogy az óceán-tenger sokkal többet nyújt. Sok tengeren járt már?

- Az összes tengereken voltam, ahol hajók járnak.

- Az összesen? A franciaországi, a flandriai, az angliai tengereken?

- Mindenütt láttam a napfelkeltét és naplementét; voltam északra, ahol Anglia van és még északabbra, a Thule szigetén is túl.

- Volt Guineában? - kérdezte Francisco Valléjo.

- Igen, bejártam az egész partvidéket; voltam Szent György bányavárában, amely a portugál király birtoka és túl van az egyenlítőn...

- Biztos benne?

- Egészen biztos. Értek a csillagászathoz és a földrajzhoz, én magam állapítottam meg a fekvését kvadráns segítségével.

Francisco, a kormányos, rákacsintott a szemközt ülőkre, ami azt jelentette: Ne higgyetek neki, nagyszájú kérkedő. Az idegen valóban nem volt a bányavárban, amely nem délre fekszik az egyenlítőtől, hanem több mint öt fokkal északra; vagy ha volt is ott, nem tudta megállapítani a pontos fekvését.

A ligúr folytatta:

- Voltam Malagetta partjain, hoztam onnan egy kocsiderék borsot. A tengerparton az egyik este sziréneket láttam...

- Sziréneket! Maga látott sziréneket!

- Miért ne! Csakhogy nem olyanok, amilyeneknek a költők tartják őket, nem csáboshangú szép nők, hanem inkább csúfarcú férfiak, akik rekedten kiáltoznak. Látták mások is, nem csak én. Biztosabb, hogy vannak, mint az Antillák, a hét város szigete.

- Pedig a mi Alonso Sanchez barátunk volt ott és visszajött onnan. Kormányos volt egy portugál árbocoson, amely árurakománnyal indult el Flandriába. Útközben erős vihar érte a hajót, elragadta, egészen addig a szigetig, amelyet ily módon fedeztek föl. Kiszálltak a szigeten, Alonso Sanchez megállapította a fekvését és följegyezte a tengeri térképre; aztán újra nekiindultak, hogy visszatérjenek Portugáliába, azzal a gondolattal, hogy expedíciót szerveznek a sziget törvényes birtokbavételére és kihasználására, a korona és a fölfedezők javára. De az árbocos visszafelé hajótörést szenvedett Porto-Santo előtt. Az egész személyzet a tengerbe fúlt, kivéve Alonso Sanchez kormányost, aki egy hajóroncson kijutott a partra. Tengerészek akadtak rá, mikor már haldokolt; még volt annyi ereje, hogy megmondja: fölfedezte Antillát és vissza akar térni oda. Ekkor odajött egy ember, aki elvitte magával a házába, hogy ápolja. Ott halt meg néhány nappal későbben.

- Kitől hallotta ezt a történetet? - kérdezte az idegen és újra sápadt lett az arca.

- Porto-Santóból jövök - felelte Francisco Vallejo. - Az egyik tengerésztől hallottam, aki ott volt, mikor szegény Alonsót megtalálták a tengerparton és elvitték egy idegen emberhez, akinek a nevét sem tudták.

A ligúr hajós hallgatott. Otthagyta a sült tojást, amihez alig nyúlt hozzá, annyira hatottak rá a hírek, amiket a Moguer-beli kormányostól hallott. Aztán fiát szólította, aki pár lépésnyire játszott más gyermekekkel.

- Menjünk, Diego, indulás! - mondta. - Még jókora utunk van hátra Rabidáig. - Elköszöntek a tengerészektől és a kocsmárosnétól és elindultak a hegyfok irányában.

- Nem tudom kiverni a fejemből - mondta Francisco a társainak -, hogy ez az ember nem ért sem a földrajzhoz, sem a tengerészeihez. Biztos, hogy a kvadránst sem tudja használni.

*

Több mint két órába tellett, hogy az utasok elérték a monostort, mert a gyermek, noha megpihentek és ettek a csapszékben, fáradt volt. De azért időnként elengedte apja kezét, pillangó után szaladt, vagy fölmászott valamelyik alacsony fára gyümölcsöt szedni. Narancs-, citrom- és füge-fákkal szegélyezett keskeny úton haladtak, majd letértek az útról, keresztülvágtak a rozmarinnal és szőlővel beültetett földeken, hogy megrövidítsék az utat. Végre elérkeztek a fenyőerdőhöz, amely a hegyfokot koszorúzta. Az apa megállt, a tájat szemlélte, amely a lába előtt terült el, színek és vonalak pompájában, egészen az óceánig, ahol vitorlák csillantak fel a napfényben és tágult orrcimpával, mélyen szívta be a messziről jövő szellőt, amely megtelítette tüdejét a növényzet és a tenger üde párájával.

- Milyen jó illat! - mondta a fiának. - Ez a legjobb a természetben, a föld, a gyümölcsök és a virágok illata, föloldva a tenger sós leheletében.

Az idegen nem tudott betelni a balzsamos levegővel. Csakhamar megpillantották a monostor fehérre meszelt homlokzatát, amely a fenyőfák komor hátteréből bontakozott ki előttük. Bekopogtak a kapun. A kapus-fráter, megpillantva az idegen öltözékét, meglepett mozdulatot tett, de az újból szabadkozott, mint imént a tengerészeknél. Ájtatos hívője Szent Ferencnek, Santa- Mariából zarándokol ide gyermekével együtt és Antonio di Marchena atyával kíván beszélni.

- Kit jelentsek neki? - kérdezte a kapus.

- A páter nem ismer engem és nem tudja a nevemet sem - válaszolt az idegen. - Legyen szíves megmondani neki, hogy elhunyt barátja, Alonso Sanchez kormányos üzenetével jövök.

A kapus bebocsátotta a két látogatót és értesítette Antonio atyát, aki pár pillanat múlva feléjük sietett. Mielőtt még odaért volna hozzájuk és csókra nyújtotta volna a kezét, hevesen ég felé tárta a karját és így kiáltott:

- Látta a mi szegény Alonsónkat? Magával küldött üzenetet rabidai barátainak?

- Igen, atyám, én Porto-Santóban laktam, ahol a sógorom kormányzó volt, mikor Sanchez hajótörést szenvedett a sziget közelében. Haldokolt, mikor ráakadtam a tengerparton, házamba vitettem, de hiába volt minden ápolás, két nappal későbben meghalt. Arra kért, írjam meg önnek, hogy mint jó keresztény halt meg…

- Ahogy élt is. Isten adjon neki helyet a paradicsomban!

- És arra kéri, hogy ne feledkezzék meg róla imáiban.

- Hogy feledkezném meg róla! Már misét mondtam a lelki nyugalmáért. Mit mondott még önnek? Igaz, hogy Antillából tért vissza?

- Igen, azt mondta és azt is, hogy pontosan tartotta magát ahhoz, amit ön is tud. Elmondott néhány részletet utolsó utazásáról, amik nagyon érdekeltek engem, mert magam is tengerész vagyok; sokat tanultam a magam tapasztalataiból, másoktól, főleg feleségem családjának tagjaitól. A feleségem ugyanis Perestrellónak, a portugál hajósnak és fölfedezőnek a leánya.

- Jöjjön a könyvtárterembe - mondta Antonio páter. - Ott jobban elbeszélgethetünk. A gyermeket hagyja itt a kapusnál, ő majd vigyáz rá a kertben.

Karon fogta az idegent, fölvezette a felső, körbefutó folyosóra és kinyitott egy ajtót… Kis terembe jutottak, melynek falai könyvpolcokkal voltak borítva, egy szűk sarok kivételével, ahol feszület és néhány szentkép függött. A terem közepén térképekkel megrakott asztal volt, az asztal körül négy zsámoly, az egyik zsámolyon földgömb. Más bútor nem volt a teremben, nem is fért volna el több benne.

- Mintha földrajztudós szobájában volnék, nem pedig szerzetes szobájában - mondta a látogató, körülnézve a térképek és könyvek tömegében.

- Tudós? Nem - felelte a páter -, inkább csak szenvedélyes tanuló. Heten vagyunk itt Szent Ferenc szerzetesei, a magunk és a szomszédbeli tengerészek lelkiüdvösségén kívül nincs egyéb gondunk, mint hogy a tengerészet tudományával törődjünk. Térképeket készítünk a hajósoknak és a magunk okulására, örömére. A prior, P. Juan Pérez jár elől jó példával. Az ő jámborságának és tudományának híre eljutott egészen az udvarig. A királynő őt választotta gyóntatójának. Püspök is lehetett volna belőle, ha akarta volna. De ő jobban ragaszkodott monostorához, a Szent Szűz szobrához, Palosz kikötőjéhez, a hajókhoz és tengerészekhez és inkább lemondott a nagy tisztességről. Kérte a királynőt, hogy válasszon másik gyóntatót és elhagyta az udvart. A múlt héten visszatért oda, mert a királynőnek szüksége volt a tanácsára. De visszatér ide egy hónapon belül, megígérte nekünk.

Az idegen figyelemmel hallgatta Antonio pátert, de tekintete rászegeződött az asztalon szétterített egyik térképre.

- Érdekli önt? - kérdezte a páter. - Nem csodálom, ha ön is tengerész. Ez a térkép Antilla szigetét ábrázolja, amelyet Alonso Sanchez fedezett föl. De a nagy fölindulásban, amit az ő emléke keltett bennünk, ön elfelejtette megmondani a nevét.

- Cristobal Colonnak hívnak.

- Ön tehát gallego?[1]

- Én gallego! - kiáltott indulatosan az idegen, mintha kellemetlen sértés lett volna a kérdésben. - Miből gondolja...?

- Ne haragudjék, uram. Én nem vetem meg, mint az emberek általában, Galícia derék lakóit, hiszen van közöttük sok kitűnő tengerész is. A neve után gondoltam: Colon azt jelenti ennek a tartománynak a nyelvén, hogy vastag nyak.

- Az én nevem nem innen származik és nem azt jelenti. Liguriai vagyok. A Colombo grófok családjához tartozom, Cuccaróból származunk, Montferrat egyik várkastélyából. Othon császár okirata erősíti meg őseimet régi birtokaikban, amelyek a várkastélyon kívül falvakból és városokból állottak, azonkívül újabb birtokokat is juttat nekik érdemeikért, amiket, mint hadseregparancsnokok szereztek. 1341-ben Montferrat márki megerősítette Henrico Colomból, ükapámat, ezekben a kiváltságokban. A császári hiteles okmányok szerint családom híres és hatalmas volt a tizedik század közepén, de nemességünk még korábbi időkre nyúlik vissza. Coloniustól származunk, a római generálistól, aki legyőzte Mithridatészt, Pontus királyát. Fogolyként vitte magával Rómába, amiért diadalívekkel fogadták és megkapta a konzuli jelvényeket. Az idők folyamán a Colonius név átalakult Columbóvá, vagy Colombóvá; hogy visszatérjek a régi névhez és megkülönböztessem magam családom többi tagjától, Colon-nak nevezem magam. A dédapám, mint számos ligúr és lombardiai nemes, tengeri vállalkozásokba kezdett, amelyek nem végződtek szerencsésen. Elveszítette vagyonának nagy részét, más része pedig a polgárháborúban és zavargásokban pusztult el. De a Colombók megtartották kiváló képességeiket, amelyekkel kitűntek minden korban; két unokafivérem admirális, ők idősebbek, mint én. Én is részt vettem tengeri csatában az egyik hajóján, a másik hajóján pedig fölfedezőutat tettem. René király rám bízta egyik hadigályájának a parancsnokságát és harcoltam az ő zászlójáért.

Antonio di Marchena páter ámulva és csodálattal nézett Kolumbusz Kristófra - adjuk meg neki ezentúl a nevet, amelyen ma ismeretes -, akit egyszerű kormányosnak tartott, holott íme kiderült róla, hogy nevezetes személyiség, akinek látogatása nagy megtiszteltetés a monostornak és alázatos szerzeteseinek.

- Bocsásson meg - mondta -, nem tudhattam... Ilyen ősökkel, unokafivéreinek példájával és tanácsaival bizonyára kiváló hajós vált önből.

- Tizennégyéves koromban kezdtem hajózni és nem hagytam abba mind a mai napig. A hajózás mindig újabb vágyakat kelt az emberben, hogy megismerje ennek a világnak a titkait. Több mint húsz éve vagyok rabja ennek a szenvedélynek. A mi mesterségünkben jó, ha sok mindent tudunk. Alonso Sanchez barátunk, bár szerény körülmények között élt, nagyon tájékozott volt, inkább tapasztalat, semmint könyvek révén. Milyen kár, hogy ily korán meghalt! Fölfedezett volna szigeteket...

- Visszatért volna Antillába.

- Vannak mások is, sok más sziget, amelyek fölfedezésre várnak. Aranyban, fűszerekben, olajokban, drágakövekben bővelkedő szigetek. Annyi jel vall a létezésükre, hogy őrültség volna nem hinni bennük. A nyugati szél gyakran vetett ki Porto-Santo partjaira különleges rajzokkal faragott fadarabokat, amelyek nem lehetnek keresztény ember munkái és nem véshették őket acél- szerszámmal. Azonkívül ismeretlen fajtájú bambuszfákat, oly nagyokat, hogy két göb közötti rész belsejébe kilenc kancsó bort önthettek bele. Sógoromnak, Pedro Correának van belőle néhány. A portugál királynak is van; megmutatta nekem őket, mikor fölfedezőutakról tárgyaltam vele. Az Azori-szigetek partjai mentén emberi hullákat halásztak ki a vízből, melyeknek nagyon széles arcuk volt és bizonyosnak látszott, hogy nem keresztények. Ezek a tények is eléggé bizonyítják, hogy vannak szigetek nyugatra, túl azokon, amiket már fölfedeztek és birtokba vettek a spanyolok és portugálok. Vannak közöttük úszó földek, amilyenekről Plinius és Seneca tesznek említést. Az Azori- és Kanári-szigetek lakói látják ezeket a szigeteket az év bizonyos szakában, nagy távolságban és mindig nyugatra.

- Sohasem hittem az úszó szigetekben - mondta Antonio páter. - Ma sem tudok hinni bennük. A portugálok fölfedezték Guineát. Nos, több mint negyven évvel azelőtt, hogy partra szálltak, már voltak világtérképek, amelyeken meg voltak rajzolva Guinea partjának vonalai. Azt remélik, hogy eljutnak egészen János pap királyságáig, az Indiákig. Az odavezető út meg van jelölve ezeken a térképeken; és ha a térképek továbbra is igazaknak bizonyulnak, akkor csak követni kell az útmutatásukat. Afrika legdélibb részén, amely háromszögalakú, rátalálnak majd egy kiszögellésre, amelynek Diab-fok a neve; ha megkerülik ezt a fokot, akkor tovább vitorlázhatnak India felé. Az egyik térkép följegyzései szerint több mint ötezer sziget van az Indiák tengerében. Vannak olyanok is, amelyek közel vannak hozzánk. Csak újra rájuk kell akadnunk. Még csak nevet sem kell adni nekik, már nevük is van, például Antillának és Braziliának. A Zöld-fok körüli szigetek Zöld-szigetek néven szerepeltek a térképeken, mielőtt még a portugálok rájuk találtak. A legkülönösebb és legtitokzatosabb azonban Antilla esete, amely az 1434-ben készült térképen ezen a néven szerepel: Isola novo scoperla. Újonnan fölfedezett sziget. 1414-ben fedezte föl egy spanyol hajós, ha hihetünk a leghíresebb korunkbeli térképrajzolónak, aki maga is nagy utazó, Martin Böheim-nek, akivel alkalmam volt beszélni néhány évvel ezelőtt, mikor Huelvában járt. Két évvel Bedario után egy másik olasz, Andrea Bianco készített térképet, amelyen Antilla neve mellett ez a fölírás volt:

Questo de mar de Spagna.[2]

- Lehetetlen! - kiáltott Kolumbusz, fölugrott, mintha váratlan erős ütés érte volna.

- Miért? - kérdezte nyugodtan Antonio páter. - Ha a spanyol ember birtokba vette Antillát, ami bizonyosnak látszik, a tenger, amely körülveszi, spanyol tenger.

- Spanyol tenger, ha a sziget ismeretlen és sohasem történt meg a hivatalos birtokbavétel?

- Hó, gondoljon arra, mi volt Spanyolország 1414-ben! Az uralkodóinak más dolguk volt, mint hogy tengerentúli utazásokat szervezzenek. De mielőtt még az emlékezetből is elveszett volna ez az utazás, a térképrajzoló, aki tudott róla, följegyezte a földgömbjére és olasz létére elég nagylelkű volt, hogy Antilla elfoglalását, mint végleges spanyol foglalást tekintse. És íme, a sors szerencsétlen játéka egyik tengerészünkkel, a kedves Alonsoval. Alonso Sanchez visszatért volna Antilla szigetére; tudta jól, hogy hol fekszik. Akkor a sziget körüli tenger valóban spanyol tenger lett volna. Ah! Ki fogja őt pótolni?

Kolumbusz kinyitotta a száját, félig fölemelkedett, mintha lendületet venne, de visszatartotta magát, visszaült a zsámolyra és hallgatott.

A hajós és a szerzetes a térképek fölé hajoltak. Antonio páter megmutatta a helyeket, amelyekről beszélt; az afrikai partot, amely még nem volt fölfedezve, egészen a Diab-fokig; a fok fel volt rajzolva - a Jóreménység-foka volt ez, amelyet Bartolomeu Dias egy évvel későbben fedezett föl és Vasco di Gama körülhajózott 1497-ben; a páter végighúzta az ujját a térképen, megkerülve a fokot kelet felé, a nagy Hold-sziget felé -, ez volt az a sziget, amelyet fölfedezése után Madagaszkárnak neveztek el. Az előre jósoló térképek és földgömbök hevületbe ejtették az óceántenger partján élő spanyolokat és az egész portugál népet, a lelkesedés nőttön-nőtt, ahogy a jóslások egymásután valósultak meg. Szédületes idők voltak ezek.

Százezrek lelkét fűtötték a remények, vágyak, anyagi, vagy szellemi és érdektelen ambíciók: a szép kalandok és vállalkozások vonzereje, a dicsőség és a hazaszeretet, a szeretet Isten és egyháza iránt, szomjazás a gazdagságra, amit az ismeretlen földek jelentettek, a vágy, hogy gyarapítsák az emberi tudományt. Néhány hősies lélek azon ábrándozott, hogy nekiindul a tengeren és addig megy előre, amíg visszaér a kikötőbe, ahonnan elindult, anélkül, hogy megfordulna hajójával. Mert Spanyolországban és Portugáliában már majdnem mindenki tudta ekkor, hogy a föld gömbölyű. Mindenki egyetért abban, hogy a világ alakja gömbölyű, írta a tudós Aeneas Sylvius Piccolomini, azaz II. Pius pápa. Nem jutott volna eszébe sem világi, sem egyházi embernek, hogy a tudomány ellentmondhat az Egyház tanításának és hogy eretnekség lehet a tudomány ápolása.

Antonio di Marchena páter, a többi rabidai szerzetes és Juan Pérez rendfőnök minden szabad idejüket a hajózás tanulmányának szentelték, úgyszólván éjt nappallá téve, mert meg voltak győződve róla, hogy ily módon is Istent szolgálják és a Szent Szüzet, a tengerészek patrónusát. Talán ők maguk is szívesen szálltak volna hajóra, hiszen oly hatalmas földterületek vártak fölfedezésre és az ezeken a földeken élő hitetlen tömegek bőséges lélekaratást ígértek az evangélium misszionáriusainak.

Antonio páter, aki megfontolt és józaneszű ember volt, mint szerzetes és mint tudós egyaránt, gondosan mellőzte a mesét és a kalandos képzeletet az írott és szájhagyományban. Észrevette a vendég szavaiból és mozdulataiból, hogy az nem tudja elválasztani a legendát a valóságtól és a valóban lehetséges dolgoktól, de azért kiváló származású úr, tanult és tapasztalt hajós benyomását tette rá Kolumbusz Kristóf. (Láttuk, hogy Francisco Valléjo kormányos egészen más véleménnyel volt róla.) De vajon lehet-e menekülni a mesék és képzeletvilág hatása alól, amely beitta magát a nép leikébe, úgyszólván a levegőbe, amelyben élünk? Antonio páter maga is gyönyörrel olvasta Marco Polo útleírásait, amikben egyébként sok elfogadható is akadt és Jean de Mandeville könyvét, «A világ csodái»-t, amelyet olasz fordításban kapott meg egy Rómában élő ferencrendi szerzetestől. Sokszor elábrándozott behunyt szemmel Antilláról, ahová hét spanyol püspök vándorolt ki egész nyájával és fölépítette a hét várost. Egyszer mosolygás nélkül hallgatta végig egy tengerész elbeszélését arról, hogy Antilla körül számos más sziget van, amelyek a püspökök megérkezésekor isteni csoda folytán hatalmas tengeri madarakká változtak át és néhány ilyen úszó madár eljutott a Kanári- és az Azori-szigetek közelébe. Ezek a madarak voltak az úszó szigetek! De ezek visszanyerik mozdulatlan földalakjukat és régi helyüket Antilla körül, mihelyt a mórokat kiűzték Spanyolországból. Talán Katolikus Izabella dicsőségesen kezdődő uralma meghozza ezeknek a titkoknak a nyitját.

A kis könyvtárszobában, ahol az egész világ múltja és jövendője van fölrajzolva a térképeken és megírva a könyvekben, a szerzetes, szemben ülve a hajóssal, még jobban ellenáll az ábrándozásnak, mert érzi, hogy vendége könnyen magával ragadhatná. Kolumbusz hosszan elmerült az egyik térkép tanulmányozásába. Azután lázas kézzel lapozott Mandeville könyvében.

- Nagyon vonzó olvasmány - mondta a páter. - Nálunk még kevéssé ismerik. Sok mese van benne, amit innen-onnan szedtek össze és sok olyan, amelyet a szerző maga talált ki. De vannak benne nagyon helyes megfigyelések is. Kölcsön adom önnek a könyvet...

Kolumbusz nem hallja, hogy mit mond. Hirtelen fölemeli a fejét és mintha magában mondaná, halkan mormolja:

- Én is fölfedeztem szigeteket...

- Ön? - kiáltotta a szerzetes meglepetten. - Önnek titkos fölfedezései vannak?

- Titkosak... Most még, ha ön azt érti ezen a szón, hogy nincs szabadalmi levelem és kiváltságom egyetlen uralkodótól sem. De majd rendbe hozom a dolgot ezekkel a már fölfedezett földekkel és azokkal is, amiket ezentúl fogok fölfedezni. Fölajánlottam őket a portugál királynak és többször tárgyaltam vele ebben a dologban. Nem tudtam meggyőzni: Isten elvette a látását, a hallását és minden érzékét. És nagyon túlzottaknak találta a föltételeimet.

- Mit kívánt ön tőle?

- Főadmirálisi címet az óceántengeren, élethossziglani alkirályságot a fölfedezett és fölfedezendő földeken, tíz részt száz után ezeknek a földeknek a jövedékéből, a jogot, hogy én nevezhessem ki a kormányzókat; és hogy mindezen jogokat örököljék utódaim is.

Antonio páter tágra nyitott szemekkel bámult rá. Kolumbusz Kristóf nyugodt hangon adta elő elképesztő kívánságait, olyan biztonsággal és fensőbbséggel, hogy a páter meghökkent.

- Hogyan is remélhette - mondta -, hogy a király ennyi kiváltságot ad önnek és még hozzá örökölhető kiváltságokat! Tegyük fel, hogy ön számos gazdag és terjedelmes földet fog fölfedezni, oly nagyokat, mint a Hold szigete és ezeket a földeket portugálok és más európaiak népesítik be. Ön és az utódai hatalmasabbak volnának, mint a király maga!

- Úgy vélem, hogy az én személyem, a földek, amiket én fedeztem föl és amelyek hatalmamban vannak és azok a földek, amiket ezentúl fogok fölfedezni, - megérik ezt. Már van két admirális a családomban; én leszek a harmadik. Hallgasson meg, atyám, nekem különös bizalmam van önben, Isten előtt beszélek önhöz. Nekem hivatásom van, amit teljesítenem kell és semmi emberi hatalom, sem más természeti akadály nem fog ettől eltéríteni. Hogy teljesen ennek szentelhessem magam, széttéptem családi kötelékeket is; Lisszabonban hagytam a feleségemet és több gyermekemet, akiket talán sohasem fogok többé viszontlátni és csak a legidősebbet hoztam magammal, hogy Spanyolországban neveltessem és hogy ő örökölje az alkirályságot a szigeteken és szárazföldeken, amelyeket fel fogok ajánlani a kasztíliai koronának.

- És ha a királynő elutasítja a kívánságait? Valóban túlzottak...

- Valamennyit fönntartom, ha utolsó leheletemig kell is harcolnom értük az összes keresztény hercegeknél, szabadvárosoknál és köztársaságoknál. Ha Kasztília királynője nem adja meg nekem, szabadalmi levelekkel és királyi rendeletekkel, mindazt, amit akarok, akkor kézen fogom a kis Diegót és elmegyek Franciaország királyához és Anglia királyához...

*

Kolumbusz Kristóf nemcsak azt tudta meg Alonso Sancheztől, hogy Antilla szigete valóban létezik, de azt is, hogy körülbelül 700-750 mérföldnyire fekszik a Kanári-szigetektől nyugatra, egyenes vonalban. A kormányos megkérte halála előtt, hogy adja át üzenetét Antonio di Marchena páternek, a kasztíliai királyság egyik legjobb földrajztudósának, aki járatos volt a tengerészet minden tudományában. Azt is mondta neki, hogy Juan Pérez páter, a rabidai rendfőnök ugyancsak kiváló földrajztudós, azonkívül a királynő bizalmasa és gyóntatója. Ezekkel az értékes értesülésekkel sietett Kolumbusz Rabidába. Azután Huelvába akarta vinni Diego fiát, sógornőjéhez, Violanta-Briolanja Molyart hölgyhöz, ő maga pedig Sevillába készült, ahol az udvar éppen tartózkodott, hogy kihallgatásra jelentkezzék a királynőnél. Diego egyetlen fia volt: mert, hogy jobban megindítsa Marchena atyát és megszerezze pártfogását, hazudott - nem először életében -, mikor azt mondta neki, hogy Lisszabonban hagyta feleségét és több gyermekét, csakhogy egészen hivatásának szentelhesse magát. A felesége már régebben meghalt és csak egyetlen gyermekük volt, a kis Diego.

Kolumbusz igen mély hatást tett a jószívű és tudós páterre, aki ligúr nemesnek tartotta őt és ez a hatás még inkább elmélyült egy második beszélgetés közben. Kolumbusz annyi önbizalommal, oly biztos és kellemes föllépéssel beszélt hajóstapasztalatairól, fölfedezéseiről, amiket eddig tett és ezután fog tenni, oly ügyesen keverte bele szavaiba családjának dicsőségét, hogy a páter nem foghatott gyanút. Egy kissé elszabadult képzelőtehetség, egy kis arisztokratikus gőg és dicsekvés, de hát kinek nincs valami hibája? - gondolta a páter, aki nagyon is ismerte az emberi gyöngeségeket és türelmes volt irántuk. A paloszi csapszékben súlyosan tévedett a bányavár fekvésében, ami arról győzte meg a Guineából visszatért kormányost, hogy nem lehet gyakorlott és tudós hajós. De a páterrel való beszélgetésekben nem követett el egyetlen szembetűnő hibát sem, ami gyanút kelthetett volna.

Antonio páter fölajánlotta Kolumbusznak, hogy maradjon néhány napig Rabijában. Ez az ajánlat nagyon is megfelelt vágyainak és kitörő örömmel fogadta; mert a páter járatos volt a tengerészet minden dolgában és a könyvtár gazdag volt kéziratokban és térképekben.

Egész délutánt töltött el a tudomány és a legenda kincsei között. Lázasan nyúlt egyiktől a másikhoz, mintha valamennyit el akarná olvasni egy óra alatt. Egyik helyen a szerző, másutt a cím kapta meg, kinyitotta a könyvet, olvasott néhány oldalt és ha nem találta meg azonnal, amit keresett, akkor félrelökte, nem gondolva arra, hogy talán a következő fejezetben akadhat rá. Bizonyos, hogy határozott rögeszméje volt és ekörül forogtak összes gondolatai. Végül fölvette «A Világ Csodái»-t és nem tette le többé.

Mikor Antonio páter érte jött, Kolumbusz távolba meredő szemmel ült az asztal előtt, nem látott és nem hallott, egészen elmerült a képzelet távoli képeibe. Jean de Mandeville könyve feküdt előtte.

- Nos, uram! - mondta Antonio páter mosolyogva, és barátságosan Kolumbusz vállára tette a kezét. - Hagyjuk az ábrándozást! Higyje el, hogy csak az igazságot szabad keresni, hiszen az igazság is oly gazdag és oly szép. Milyen kedves mesélő ez a Mandeville! Állítólag bölcs emberektől hallotta, hogy a földi paradicsom egészen a holdig ér! Vannak még nagyon érdekes fejezetek is a Csodák Könyvében, például az, amelyben elmeséli, hogy egy ember körülutazta a világot és közben eljutott a tengerbe, amelyben ötezer sziget van. Valóban megtörtént ez az utazás? Nem tudom. Az a fontos, hogy lehetséges, mert hiszen a föld gömbölyű. Ebben az Indiai-tengerben fedezett ön fel szigeteket és oda akar visszatérni? Merész és veszedelmes vállalkozás volna, ha nem kapna szabadalmi leveleket és engedélyeket a portugál királytól...

- Mondtam önnek, atyám, hogy Isten elvette ennek a királynak látását, hallását és minden érzékét. Csak Isten és én tudjuk, hol vannak az én szigeteim. Szembeszállok minden veszéllyel, hogy fölfedezhessem a földeket, melyek a világ ölében rejtőznek, a szigeteket, melyeknek létezéséről tudok, a termékeny és aranyban, ezüstben, drágagyöngyökben gazdag szigeteket, amelyeken tekintélyes népesség él...

- Akkor csak nyugatnak veheti útját, mert a déli út a portugáloké. A nyugati úton találhatja Antillát és szigetvilágát, ha tovább halad, Cypangot, a nagy kán birodalmát és a többi földet, amit Marco Polo látott.

Kolumbusz nem felelt. Mindig nagy lelkesedéssel beszélt ezekről a szigetekről, de óvatosan hallgatott a fekvésükről.

Antonio páter figyelmeztette a nehézségekre, amelyekkel célja elérésében találkozhat; nem akarta elvenni a kedvét, ellenkezőleg, meg akarta óvni az első elkedvetlenedéstől, amely biztosan érni fogja, ha nem szerzi meg először az udvari hatalmas személyiségek támogatását. Hogyan is tételezheti fel, hogy elegendő, ha megjelenik a királynőnél és megkapja tőle a vállalkozáshoz szükséges hajókat, fölszereléseket és pénzt!

A mórok elleni háború az egyetlen gondja a katolikus királyoknak; addig nem nyugosznak, míg el nem foglalták Granadát és nem űzték ki az idegen hitetleneket Spanyolország földjéről. A legrosszabb körülmények között folytatják ezt a kereszteshadjáratot: a kincstár szegény, a belső rend nem állt még helyre, útonállók szállták meg és fosztogatják a vidéket, nagyurak, akik hatalmasabbak és gazdagabbak a maguk földjén, mint az uralkodók, szőnek összeesküvéseket, vagy lázadoznak nyíltan. Talán sohasem volt reménytelenebb Spanyolország fölszabadítása és újjáalakítása, mint ebben a korban. De még sohasem uralkodott oly kiváló elme a keresztény Spanyolországban, mint Izabella királynő. Idővel, Isten segítségével, diadalmaskodni fog a zavargó nemeseken, a fölfegyverkezett fosztogatóbandákon és a mórokon. Ő és a férje vezetik a háborút és ritkán hagyják el a harcteret. Az udvar folytonosan vándorló hadiszállás. December hónapban Sevillában volt; ide kérette a királynő Juan Pérez rendfőnököt. Ő bizonyára ki tud eszközölni kihallgatást Kolumbusz Kristóf számára. De vajon ott van-e még a királynő, most, 1485 januárjának közepén? Az a hír járja, hogy a katolikus hadsereg tovább folytatja a hódító hadjáratot és megostromolja a muzulmán királyság egyik megerősített helyét. Ebben az esetben lehetetlen a királyné közelébe jutni, hacsak nem ő maga hívatja az embert sürgős és fontos kormányügyben.