Gabriely György – Poletti Lénárd

Kész az egész

– szemelvények –

Közreadja
Németh Gábor – Szilasi László

KALLIGRAM
2025

A könyv a Magvető és a Kalligram szakmai együttműködésében valósult meg.

Copyright © Németh Gábor, Szilasi László, 2000, 2025
ISBN 978 963 468 530 2

Drága Olvasók!

A közreadók szándéka és reményei szerint e rövid bevezetőt követő lapon regény kezdődik. Regénynek tartjuk ezt a bonyolult szövegtestet, annak ellenére, hogy az itt közölt levelek és feljegyzések szoros olvasatban egyszerűen kordokumentumok, nem szépirodalmi ambícióval írt mű fejezetei. Eredetükről, feltalálásuk és korábbi közlésük körülményeiről bőséges információ található e kötet Szilasi László által jegyzett utószavában.

E helyütt talán elég csak annyi, hogy Gabriely György e kötetben újraközölt leveleit egy magát megnevezni nem kívánó festő barátomtól kaptam, jó harminc évvel ezelőtt – kedves szokása az utcán lehajtott fejjel járni, mert úgy tartja, az ember bárhol találhat kincseket.

Rómában, a Buenos Airesről nevezett negyedben sétált, még valamikor az előző század utolsó évtizedének elején. A kukának támasztottak egy papírbőröndöt. Más nem volt benne, csak egy lila szalaggal átkötött paksaméta; akik megelőzték, értéktelen szemétnek vélhették az ismeretlen nyelven írt leveleket. A borítékokon a címzett: bizonyos Poletti Lénárd. A „Polette”, ahogy a feladó, Gabriely György szólítja leveleiben, föltehetően diákkori gúnyneve lehetett. Akkoriban néhány, azóta politikai okokból megszüntetett vagy meggyalázott napilapban hirdettem, de egyikük családja sem jelentkezett, hogy a közlés engedélyét megadja vagy megtagadja, ezért az eredeti neveket az első közléskor, a „régi” Magyar Napló szerkesztőjeként, megváltoztattam.

Az olvashatatlan részeket a szokásos módon, zárójelek közé fogott három ponttal jelöltem, és csillagokkal helyettesítettem néhány tulajdonnevet. A levelek szövegén nem változtattam. Hét levél közlése után legnagyobb örömömre az alábbi levelet kaptam Poletti Lénárd egyetlen élő leszármazottjától.

„Tisztelt Uram!

Kérem, bocsássa meg, hogy levelemmel zavarom, de talán tudunk segíteni egymásnak.

Ez év március 17-én friss levelet találtam az intézeti terminálban. A levél headerjén ott állt az összes szükséges networkparaméter: jpole@archive.vax.taos.edu. Letöltöttem az amerikai küldeményt (Taos, New Mexico), és elolvastam a képernyőn. Egy gyors reply-jal azonnal nyugtázni akartam a feladónak (nemsokára megérti, miért volt a sietség), de a közbülső amerikai gépek a „the sender is not ready” üzenetet kezdték szajkózni. Természetesen rögtön a hálózat legközelebbi postmasterének segítségét kértem: az e-mail-címeket a gép generálja, hogyan állíthatott elő olyat, ami a számára nem létezik? Ki a feladó? A postamester kedves ember, de nagyon nem szereti, ha nem tud válaszolni. Most is idegesen rángatta a vállát, de végül kibökte: ő sem érti.

A küldemény nagyapám, Poletti Lénárd egy levelét tartalmazta. Nagyapámat személyesen nem ismertem: fiatalon meghalt, vidéki sírját a mai napig látogatom. Levelei, dokumentumai, fényképek tudtommal nem maradtak ránk. Amerikában sohasem járt, rokonok, ismerősök sosem éltek ott; el nem tudom képzelni, levelei mi módon kerülhettek a tengerentúlra. A levél címzettje egy bizonyos Gabriely György. A név nekem semmit sem mondott, a homályt tovább fokozta: ilyen nevű barátról a családi hagyomány nem tud. A kommentár nélküli levelek rendszertelenül bár, de folyamatosan érkeznek azóta is. A feladó a hálózatban lappang. Fiatal, közeli kollégám, lapuk lelkes olvasója hívta fel végül a minap figyelmemet folyóiratuk levélsorozatára.

Mivel Ön az eredeti neveket megváltoztatta, bár a nálam lévő szövegek alapján igen valószínű, korántsem bizonyos, hogy az Ön Gabrielyje lapukban közzétett leveleit valóban az én nagyapámnak írta. Amennyiben azonban az utalások az Ön számára is meggyőzőek, kérem, tekintse úgy, hogy Poletti Lénárd egyetlen életben lévő leszármazottja a család nevében a közlés engedélyét megadta. Tisztelettel kérem, hogy a számomra oly drága neveket közlés esetén mindig, már jelen levél esetleges közzétételekor is takarja el az Ön által adottakkal.

Tisztelettel üdvözli:

****né, Budapest”

Az engedély birtokában immár Poletti válaszleveivel kiegészítve, mintegy levélregényként folytattuk a Gabriely-levelek közlését, mely a Magyar Napló szerkesztőségének kényszerű és elkerülhetetlen lemondásakor sajnálatos módon megszakadt. A teljes levelezés csak hat évvel később, 2000-ben jelent meg, Kész regény címmel, az azóta szintén megszűnt Filum Kiadó jóvoltából.

Az első kiadás kéziratának sajtó alá rendezésekor Szilasi László mintegy háromszáz szöveghelyhez lábjegyzetet csatolt. E jegyzeteket a munka utolsó szakaszában – kérésemre – a későbbi, szűk szakmai körök érdeklődésére számot tartó kritikai kiadásba száműzte. A korábbi, folyóiratbeli szövegközlés esetében alkalmazott eljárást átvéve, a szövegtestből önkényesen kimetszett töredékeket emeltünk fejezetcímként a levelek élére, hogy megkönnyítsük, mi több, szorgalmazzuk a levelek talált regényként való, gyanútlan olvasását.

A Kész regény ma már beszerezhetetlen, ez talán önmagában elég ok volna az új kiadásra. A helyzet azonban az, hogy majd harminc évvel később új kéziratok bukkantak fel a sors kiismerhetetlen akaratából. Kötetünket e két szöveg első közlésével bővítjük, abban a reményben, hogy Gabriely és Poletti önéletrajzi jellegű feljegyzései a korábbi leveleket is új, váratlan fénytörésben láttatják. A korábbi, a leveleket felcímkéző eljárásnak megfelelően jelen kötet címadásakor is az eredeti szövegekhez fordultunk, azt a mondatot választottuk, amelyet a szerencsés véletlennek köszönhetően mindkét újonnan felbukkant szövegben, egyetlen közösként, megtaláltunk.

Bonus track!

A kortárs magyar irodalomban járatos olvasók ismerősnek vélhetik az Észlelések néhány mondatát, és ha így lesz, ne tekintsék ezt a véletlen játékának. Amint az eredeti kézirat felbukkanása óta kiderült, az Észlelések írógéppel, indigóval, olcsó másolópapíron sokszorosított, tehát szükségképpen rontott szövege a hetvenes évektől kézről kézre járt a magyar próza akkoriban fiatal szerzői között. Nem volt ez szokatlan abban az időben. Így jutottunk hozzá huszonévesen Hamvas kiadatlan kézirataihoz, így készült néhány szamizdat, például a Kornis Mihály által kezdeményezett, ám többek által írt Napló című szétfolyóirat, a néhány számot megélt Szféra Tóth Gábor Ákos szerkesztésében, így terjedt Hajas Tibor Sidpa Bardója vagy Csalog Zsolt M. Lajos, 44 éves című monológja. Különös játék vette kezdetét, az Észlelések gépiratos szövegét ismerő szerzők időről időre kölcsönvettek egy-egy mondatot, szó szerint vagy torzított formában beépítették saját műveikbe. Jelen kiadás játékos kedvű olvasói tehát próbára tehetik emlékezőtehetségüket és stílusérzéküket, az Észleléseket dézsmáló szerzők – csak jelzésszerűen kiragadva néhány nevet, például Garaczi László, Kukorelly Endre, Esterházy Péter – nyomait kutatva.

Végezetül nincs más dolgom, mint hogy Gabriely György leveleinek és feljegyzéseinek tulajdonosaként és Poletti Lénárd örökösének nevében az önök színe előtt megköszönjem a Kész regény első kiadását szerkesztő Györe Balázs, a jelen kötetet gondozó Tóth-Czifra Júlia (Kalligram) és Turi Tímea (Magvető) áldozatos munkáját és nem utolsósorban Mészáros Sándor, a Kalligram és Dávid Anna, a Magvető igazgatójának fölbecsülhetetlen értékű javaslatait, hiszen fent említettek nélkül, ahogy mondani szokás, e kiadás nem jöhetett volna létre.

Ahogy az Utószót jegyző barátom, Szilasi László írta egy magánlevélben: föltehetően „kész a leltár – de nem a József Attiláé, hanem az Örkényé: „1 szoknya (a szélben lobogva, a csomagtartót csapkodva) / 1 milflőrmintás blúz / 1 darab amalgámtömés (fogban)”.

Persze, jól tudjuk, a remény hal, satöbbi.

Németh Gábor

Kész regény

„látom a jobbat”

Cher Polette!

Szép maszk, ismerlek. Már a bélyegen eltűnődtél. Nincs itt oly vékony irón, hogy szobámat rajta megjelöljem. Tegnap este érkeztem ide, a Grand Hotelba.

„Dolgozom” – hát, képzelheted.

De kezdjük, ahol illik, az elején.

Kávéházban ültem péntek délután, és láttam, hogy egy finoman mondén hölgy újságját a kőre ejti, majd eltűnik a forgóajtó örvényében. Te tudod, mit gondolok a véletlenről; hogy nincs, azt: amit úgy hívunk, azzal egy másik nyelven üzennek. A mosdóba mentem, s visszatérve cipőm orrával úgy rúgtam a négyrét hajtott papírba, hogy az épp asztalom alatt állapodott meg. Könnyűszerrel fölvehettem. Be volt rajta kerítve két apróhirdetés, ahogy néztem, szemceruzával, „Exkluzív gyógyszálló lawn tennis trainert keres”, s könyvtárost is, ugyanoda. A szerkesztőségben gyűjtik a válaszokat, VIDEO MELIORA jeligére.

Egy kosher szilvát kellett gyorsan innom.

„…PROBOQUE, DETERIORA SEQUOR”, emlékszel, „látom a jobbat, és helyeslem, de a rosszabbat követem”, Ovidius, mégiscsak frivol és baljóslatú egy luxusszálló vezérfogalmazójától, nyilván az igazgató is jóváhagyta, ami mindenképp különös, ha csak föl nem tesszük, nem túl erős Ovidiusban.

Haladéktalanul telefonoztam a redakcióba. Haller vette föl – két paddal ült előtted –, na, arrogáns volt, mint mindig, aztán persze megadta a paramétereket.

Úgy volt, ahogy sejtettem. G****re hirdettek állást!

Hogy miért a felkiáltójel. Magyarázatra szorul.

Sárbogárdy barátom lakott itt darab ideig, a síházban, a M**** Egylet bízta meg, írna kis tanulmányt a helyi flóráról, különös tekintettel a hegy jelképének is tartott szép növényre, a Narboia ibocisra, mit az itteniek persze köznapibb néven neveznek – nárbolyának. Talán nem ismered: alakra-méretre épp nárcisz és ibolya között, színe majd’ az utóbbié, talán, ha lehet mondani, tüzesebb lila, az illata pedig elmesélhetetlen. Kedvvel és sokat dolgozott itt Sárbogárdy, mondhatom, nemegyszer egészen addig, míg „éj és nap eldöntötte, melyikük mi”.

Egy ilyen éjszaka különös zajra lett figyelmes.

Esti pávaszem szorult az ablak két táblája közé.

Ahogy közeledett hozzá, hogy kiszabadítsa, az állat holtnak tettette magát, majd, talán megérezvén, hogy hiába, taktikát váltott.

S itt, bár tudom, Téged sosem vonzott a lepidopterologia, mégiscsak tennem kell egy rövid kitérőt. Három módja van, hogy a lepke, bajba kerülvén, megmeneküljön. Elsőül ott, hogy holtnak teszi magát, erről szóltam az előbb. Másodiknak a mimikri adódik, mikor testformája, színe egészen idomul környezetéhez. S harmadiknak – mivel az esti pávaszem általában él – az elrettentés. A Smerinthus ocellata elülső szárnyai nyugalmi állapotban fedik a rendesen fekete-vörös hátulsókat, így, ha váratlanul és szándékosan mégis megmutatja azokat, szinte döbbenetes hatást kelt.

De térjünk vissza történetünkhöz.

Az esti pávaszem, mint mondtam, taktikát váltott.

Felvillantotta a híres hátsó szárnyakat.

S ez az a pillanat, amiért innen írok Neked, annyi év után. A szárnyak ugyanis, az e fajnál szokásos sötét borszín helyett, éppen a nárbolya tüzes liláját mutatták.

Az én jámbor barátom ezt a csodalényt hagyta elrepülni. Mentségére szóljon, nem tudhatta, hogy entomologiai sensatio részese lehetne. Meg aztán, mint később beismerte, hisz a görögöknek; sosem volna képes gombostűre szúrni egy eleven lelket.

Most azt gondolhatod, miért kell casust csinálni egy kis színeltérés miatt. Engedd meg hát, hogy mélyebbre segítselek a lepidopterologiában. Ügyelj a színre: épp a Narboia ibocis lilája! Föltehető, Sárbogárdy új fajra bukkant, mely éjjel épp azzal próbál riasztani, ami nappal könnyű álmát segíti. Igazi absurduma a genesisnek, hogy e faj egyáltalán kialakult, s ennél tán csak az nagyobb csoda, hogy fennmaradhatott. Nyilván érted, hogy mily képtelen hibája a természetnek. S tekintettel a mondott virágra, az is nagyon valószínű, más vidéken hiába is keresnéd.

Smerinthus ocellata sarbogardyinak neveztem el a sosem látott fajt, melynek példányát itt remélem elfoghatni.

Haladéktalanul sürgönyöztem, még péntek este: tekintsék mindkét állást betöltöttnek. A tény, hogy Párizsban kétszer is a táblára jutottam; kisebb-nagyobb érmeim; a diplomám s a szerénytelenség nélkül is példásnak nevezhető ajánlások – érvnek ennyi épp elég lesz, úgy gondoltam.

S hogy jól, azt bizonyára kitaláltad.

Ennyi kezdetnek, úgy vélem, elég.

Könnyű lázban is vagyok – okáról megy majd újabb levél –, érzem, jó lesz pihenni térnem. De legfőképpen: régi szokásom, tudod, nem bírok többet egy ív papírnál.

„Ahoy!”

Gabriely

„minden lehet”

Cher Polette!

Teve, menyét vagy cethal, akárhogy is, szegény Polonius dolga nem volt oly nehéz, amint azt szokásos elgondolni. Ahogy nézem ezeket a felhőket a napozóterraszról, tényleg csak jó- vagy rosszindulat láttatja ennek vagy amannak figurájukat. Látod, egész megbolondultam magam is, mint a dán királyfi! Hisz beszámolót ígértem a könnyű láz okáról. Meglesz az is, csak elébb ily költőien sietlek megnyugtatni, hogy már jól vagyok. Ha nem tettem volna ígéretet, hogy elmesélem, már a baj biztos feledve volna.

Jól megpakoltam az öreg Hillmant, úgy indultam el azon a weekenden ide, föl a hegyre, nem is volt semmi baj sokáig, hanem aztán éktelen zápor kerekedett, elsőre rövidnek ígérte magát, de valahogy csak nem akart véget érni. Ráadásul az egyik kanyarban ablaktörlőm eltörött, a szerpentinből semmit se láttam, meg kellett hogy álljak, megjavítani. Fölcibáltam azt a bolond tengerészkabátot, amit még együtt vettünk a Lidón, a szentek nevét sűrűn emlegetve kikászálódtam, és, hát igen, első lépésemre lecsúsztam a sáros meredélyen. Alkonyat felé járt, na, az jó hecc lesz, ha lábomat töröm, gondoltam, de úgy rögtön, az avarban való fordulások közben. Aztán csak megkapaszkodtam egy kiálló gyökérben. Épphogy tenyeremről veszett a bőr krajcárnyi helyen. De rögtön feledtem, mert – most biztos azt hiszed, lódítok; „minden lehet” egy levélben – lepkét fogtam elsőre, ugyan nem a Smerinthust, de nem kevésbé különöset, annyi bizonyos.

Ezüst cigarettatárca hevert a nedves levelek között.

Már a méretéről látszott, hölgyé lehet, s nyilvánvalóvá lett a vésetről: a fedlap alsó sarkán miniatűr lepke, a rajz egész finom, néhány diszkrét vonal, de nagy tehetséggel megalkotva.

Sajnálhatja, aki elvesztette, ez jutott eszembe rögtön.

Aztán az, hogy jó lesz igyekezni: a nadrágom teljesen átázott, víz folyt könnyű félcipőmbe, sebembe sár ragadt, mielébb szobát kell kapnom. Úgy terveztem ugyanis, eltöltök egy-két napot incognitoban, hisz csak hétfőn kell felfedjem magam, mikorra találkozót adott az igazgató.

Felkapaszkodtam hát, ostoba sietséggel, ahelyett hogy alaposabban körülnéztem volna ott, ahová a balszerencse lökött. Magamhoz vettem persze a tárcát; üres volt, illetve, ceruzacsonkot szorított a gummiszalag valami jóféle illatos cigaretta helyett. Meg volt kicsit rágdosva a ceruzácska vége, úrnőhöz kevésbé, inkább süldő lánykához illenék az ilyesmi, ahhoz meg a tárca nem passzol sehogy sem.

Pár perc alatt kész lettem a javítással, de kabátom le kellett vetnem, mert akadályozott; zakóm hátára zuhogott az eső. Jócskán átázott az angol szövet, megborzongtam, amikor a volán mögött újra elfoglaltam helyem.

Negyedórába se telt, és megpillanthattam a Grand Hotelt, impozáns, valóban: az e helyütt szokásos, masszív, szép, barnásszürke kövekből építették, az új német divat szerint, melyet bár egyszerűen Bauhausnak neveznek, rafinált mégis: itt-ott finom hajlatok és ívek, s a fölhasznált anyagok, amint azt megfigyelhettem a recepciónál várakozva, bizony, nem épp „demokratikusan” lettek kiválogatva.

A nevedet vettem kölcsön, mikor a szálláskönyvbe írtak, így hát bocsánatodat kell kérnem.

Kétágyas szobát kaptam, haladéktalanul ruhát cseréltem, majd az étterembe mentem, harapni valami könnyűt, s főképpen forró teára. Az se lesz tragédia, ha találnak mellé egy pohárka rumot, gondoltam a lépcsőt szaporázva. Találtak. És egy omelettet, à Woburn.

Tíz felé járt, amikor felmentem szobámba, a fordulóban meg kellett egyszer állnom, oly erősen vert a szívem. Az éles levegő teszi, mint ahogy, véltem, attól a fájdalom neszező sejtelme a szemüregem fölött, ott, tudod, ahol a szemöldökcsont mélyedése a migrénnek oly kedves ideget rejti.

Kicsit olvastam még, lámpafénynél, az Est hármaskönyvét, például, gondolnád-e, ami ott írva vagyon, hogy a Feröer-szigeteken, mely Dániához tartozik, nem ritkaság, hogy gyermeke születik a nyolcvan éven felüli férj nejének. (Na, azért az nálunk is megesik, hogy így lehet fogalmazni.) Vagy, hogy ugyanott lámpa gyanánt a viharmadarat használják: megölik, megkopasztják, keresztülhúznak rajta egy madzagot, és ennek a végét meggyújtják; kissé szagos, de világít. A lapp meg a medvét úgy hívja, Isten kutyája; s ha találkozik vele, „kedves bátyám”-nak szólítja, ha jóba akar vele lenni. (Nagy az Isten állatkertje.)

Éjjel két óra lehetett, amikor fölriadtam, a sejtelemből hatalmas fejfájás lett, kissé rázott a hideg, a homlokom verejtékezett – megjött a könnyű láz, s nem hagyott aludni. Köntöst húztam, papucsot, és letámolyogtam a recepcióra. Fiatal lány szendergett a pult mögött, de valami szörnyű pokrócba csavarva; már nem fűtöttek, pedig aznap éjjel minden ok meg lett volna rá. Tőle kértem valami port, mert lépteimre felriadt egészen. Elébb a kis kulcsot kellett keresnie sokáig, aztán, hogy meglett, azonmód beletörte a kis üveges szekrényke ajtaján az egyszerű zárba, mi a medicamentumokat védte az illetéktelenektől. Nagyon kérte elnézésemet, mit meg is kapott – csak szegény fejem nem az enyhülést, hiába áhítozta.

Visszafelé indultam hát, a szobámba.

Ám a harmadik emeleten résnyire nyílt ajtó csábított ki a terraszra, összevissza álltak a karszékek a Hold fényében, mintha csak nemrég hagyta volna abba a kvaterkát néhány szelíd kísértet. Nagyon rágyújtottam volna, de csak leültem, egészen a mellvédnél, és néztem a sötéten gomolygó felhőket az éjszakai égen. Eszembe jutott a cigarettatárca. Hogy kerülhetett az erdős meredélyre, ahol kislányok vagy úri hölgyek nemigen járnak önszántukból.

Szidtam magam, hogy nem néztem jobban körül.

Majd legközelebb, gondoltam, homlokomat tapogatva. Neked is azt mondom, itt a papír alján.

Légy üdvözölve. Nem volna baj, ha válaszolnál.

Gabriely

Non omnis moriar

Kölcsönös szekundánsok
– Poletti Lénárd emlékiratai –

„Hosszú fehér szakállas emberrel mentem lassan valami gyepen. Egyszer csak megáll velem, egy sor férfi guggol ott előttünk, mindnek a földbe van a keze mélyedve, mint az ásó. Az ősz ember azt mondja: ezek, látod, a gyilkosok, most érik a kezök.”

Szép Ernő: Emberszag

0.: [1975]

Taos, Taos County, New Mexico, United States, 1975, szeptember. Kétezer méter felett élnek az emberek errefelé, mind a 4065-en. Van a közelben egy Taos Pueblo nevű hely, ott állítólag indiánok laknak. Arra még nem jártam. A taos szó nagyjából azt jelenti: a hely, ahol a vörös fűzfák nőnek. A szentjeiket, Szent Annát és Santiagót július harmadik hétvégéjén ünneplik, arról lekéstem, a város éjféli utcáin pedig néha-néha végigvágtat a megskalpolt Charles J. Bent kormányzó szürke lova, azt meg nem hallom. Egyébként nem történik semmi. A Rio Grandét Karl Maytól ismerem, a hídjait meg mindenféle filmből. A túloldalon a rémületes Mexikó. Benézek a múzeumokba, ha szükségem van valamire, a helyi főiskola könyvtárába is. Egyébként dolgozom. Meg kellene értenem néhány összefüggést abban a történetszerűségben vagy a fene se tudja, miben, ami az életem volt. Legyen meg a történet, vagy derüljön ki, hogy nincs. Ez a munkám. Az írás lett a formája.

A barátom gazdag leveleit olvasom. Gabriely György, ez volt a neve, amikor úgy negyven éve írta őket. Meg azt a jó néhány passzust, ami az én régi leveleimből róluk eszembe jutott. Fabula. Ködképek. Hagymáz. A harmincas éveinkben jártunk, és kitaláltunk magunknak egy olyan nyelvet, ami már a korábbi század végén sem lehetett volna igazi. Kitalációs, mesebeszédes levelek. Nem igaz belőlük semmi, csak a B**** környéki alföldi község, fiatal feleségem: Héderváry Orsolya, leginkább pedig a kora reggeli tánc a g****i patikaház harmatos hátsó kertjében. Az a Gabriely, az a G****, az a feleség, az a tánc nincsenek már. Meglehet, soha nem is voltak. Az én életemben mégis ők voltak a boldogság. Nem tudtam róla, de alighanem ők voltak. Aztán az egészet, a nyelvet, a figuráit meg a meséiket is eltörölte a háború.

1.: [1945]

1944 őszén az oroszok B****nál zúdultak át az országhatáron. Tolták maguk előtt a németeket. Lenyelték a mi G**** nevű kicsi községünket, és robogtak tovább a b****i szörnyűségek felé. Halálra rémültek az emberek, de a település alig veszített több embert, mint békeidőben. A zsidók közül azonban alig maradt valaki, a következő nyáron két öregember tért csupán vissza, alig lehetett rájuk ismerni. A kicsi zsinagógából magtárféleséget csinált a villámgyorsan alakuló központi akarat, kövérre hízott, fekete patkányok hevertek a falak tövében, a két öregember pedig elfoglalta a két régi üzletet. Havasi Dezső, autó- és motoralkatrész. Ruttkay-féle sörfőzde. A családjuk gyermekestül odaveszett. A két öreg csak egymással beszélgetett. Halkan, sokat, a szurokkal lefestett hátsó fakerítéseken át. Pikoló világos, cigaretta, és érthetetlen motyogás az árnyékban. Azután jöhetett az ebéd.

Senki nem értette, de Havasi hamar szert tett egy új feleségre. Fiatal, és jogosan gyönyörűnek mondott asszony szorosra kötött, fekete hajjal, valahonnan a sváb felvégről, onnan hordta az urának alumínium ételhordóban az ebédet. Leves, második fogás, desszertnek meg édesség, gyümölcs vagy sajt. A férj háromnegyed tizenkettő körül kezdett el rendezkedni. Előpakolta a széket és az asztalt. Akkurátusan odaállította őket a kirakatba. Terítő, tányérok, evőeszközök, szalvéta. A feleség a szövetholmit naponta cserélte, ebéd után gondosan elmosogatott. Nézte, ahogy lecsepeg a víz. A férj várta az asszonyt, leült, olvasta a friss napilapot. Lássák az emberek, ő most enni fog. Talán el is viszi őt innen egyszer az ő felesége.

Havasi Dezső alig bírta felfogni, de egy napon túlságosan meleg volt a leves. Kimerte a nő a magával hozott merőkanállal a fehér mélytányérba, elhűlt, de nem eléggé. Forró, forró, forró – ezt üvöltötte a férfi. Vidd ezt innen előlem, ne is lássam! Dörrgemüse! Az asszony ránézett, nem szólt. Aztán a levest visszazuttyantotta a felső edénybe, egymásba csúsztatta az elemeket, és szó nélkül elindult hazafelé. A férfi bicegett, sántán sietett az ebédje után, de hiába kiabált a nő egyenes hátának, állj meg, gyere vissza, ne hagyj itt. Aztán megállt, fájt már a lába, vagy ki tudja, mije, nézett maga elé, nézett az asszony után, hátha visszanéz. Minden ízében egyedül volt. A nő eltűnt a sarkon. Mire Dezsőtől elvették a kommunisták a boltját, két gyönyörű kisleányt szült az urának. Amikor Ruttkayt elvitte a gyomra, ők elköltöztek Izráelbe. Havasi nemsokára meghalt odakint, a lányok kint maradtak, az asszony néhány hónapja költözött haza Jaminába. Déltájban minden nap eljár Havasi régi boltjához, talponálló van most ott, borharapó.

És hát visszajött ’45-ben, egy lélek – két test, az én egyetlen igazi helyi barátom, a nagyszerű Tardits doktor is. Patikaszemélyzet: Poletti Lénárd, Palatinus Gyula, Schnautiegel Ágost. Hozzájuk Achs rendőrfőnök, Kánya Szilárd tornatanár, Tőzsér atya, Józsi urunk, a gazda, és a házi doktor, Tardits Elemér nevű. Ennyi volt a naponta együtt ebédező, régi Társaság. Poletti valaha én voltam.

A doktor klasszikus erudíciója már sehol sem volt. Barackpálinkákat fogyasztott, mint korábban Achs. És mindig és mindig, újra meg újra ugyanazt a történetet mesélte. Mondta, megint elmondta, amikor a végére ért, hazatámogattam. Ő, a törvények értelmében, sohasem volt zsidó. És most mégis az lett belőle, nem maradt a régi énjéből semmi, alig valami. Némán beszélő száj, hiába beszél, alig hallod. Talán ezért is akarom most helyette megírni… … …

Utószó
Gabriely György és Poletti Lénárd
leveleihez és feljegyzéseihez

I. „Talált kézirat”?

Jelen kötettel Gabriely György és Poletti Lénárd (mai tudásunk szerint) összes‍¹ ránk maradt levelét és feljegyzését tartja kezében az Olvasó.

Fikció és realitás gyakorta a szétszálazhatatlanságig bonyolult összjátékát jól példázza a talált kézirat narratív sémájának sorsa. A több évszázados múlttal rendelkező formula az idők során (főként a XX. században) olyan fokú népszerűségre és elterjedtségre tett szert, hogy ma már nem rendelkezik a valósnak ható történet erejével, ily módon a valóságillúzió fölkeltésében neki szánt s gyakorta központinak tervezett szerepet immár egyáltalán nem képes betölteni.‍² Mi több (s esetünkben épp ez okozhat értelmezési problémákat), a fikció efféle kiüresedése visszahat a valós helyzetekre is. Napjainkban író, irodalomtörténész, filológus, textológus vagy gyűjtő bármiféle kéziratot találjon is a reábízott hagyatékban, a lebontásra ítélt szomszéd ház padlásán, külföldi barangolásai közben vagy egész egyszerűen levéltári kutatásai során, leletét semmiképpen sem teheti tágasabb körben közzé anélkül, hogy ne kellene számolnia a hamisítás előbb-utóbb bizonyosan felbukkanó vádjával, szakmai jó hírének megnyirbálásával, szélsőséges esetben annak elveszítésével. A lehangoló példákat most nem sorolom. Abban azonban bizonyos vagyok, hogy ha valaki a közeli jövőben esetleg valóban megtalálná, mondjuk, például Balassi Bálint (pillanatnyilag elveszettnek tudott) Maga kezével írott könyvét, saját egzisztenciális szempontjait tekintve bizonyosan akkor cselekszik a lehető leghelyesebben, s itt elgondolhatjuk a következményeket, ha felfedezését örökre elhallgatja.

Esetünkben a Gabriely és Poletti műveinek kötetkiadása azért nem igényelt különösebb személyes szakmai bátorságot mégsem, mert a levelezésgyűjtemény túlnyomó része folyóiratközlésben már 1993 és 1994 folyamán napvilágot látott, a teljes levelezés 2000-ben könyvben is megjelent, s az elmúlt évek során, tudtunkkal, csupán örömöt és érdeklődést váltott ki, ellenvéleményeket, vádakat, vitákat azonban, üdítő ellenpéldaként, nem.

Azt reméljük, hogy harmadik, immár talán teljesnek mondható (s kiadási elveit tekintve „népszerű”-nek szánt) kiadás, a civil olvasók érdeklődésének kielégítése mellett, az irodalomtörténeti, kritikai tevékenység, sőt talán egy eljövendő kritikai kiadás számára is korrekt kiindulópontot képezhet.

II. Források, kiadások

Gabriely György levelei – egy magát megnevezni most sem kívánó festő barát jóvoltából‍³ – jelen pillanatban Németh Gábor magántulajdonát képezik. Valamennyi levél saját, ép, felbélyegzett postai borítékban található. Az első levelek borítékjain magyar és francia, a későbbieken csak magyar postai bélyegzők nyomai láthatók. A címzés az első hét levél esetében Lenard Poletti, Paris, Rue de Rivoli 43., France, majd ettől kezdve mindvégig azonos a Poletti első levele által javasolttal: Doctor chemiae Poletti Lénárd, G****, Fő ucca, Gyógyszertár. Maguk a levelek szabálytalan negyedrét ívnyi papíron, tintával, illetve tintaceruzával írott formában, a kor iskolai folyóírásának ma is könnyen olvasható duktusában maradtak ránk. A levélíró a lapot hosszában félbehajtotta, s előbb az egyik, majd a másik felét írta tele. A verso mindig üres. A papír vízjele és a tinta egyaránt azonosítható, gyanúra egyik sem ad okot.

Poletti Lénárd leveleit az örökös nyomtatott e-mail formájában bocsátotta rendelkezésünkre.‍⁴ Feladó: jpole@archive.vax.taos.edu. Dátum: a feladás időpontja: év, hónap, nap, óra, perc. Címzett: ****né. Tárgy: Poletti + sorszám. A feladó nem elérhető, kiléte a hálózatban definiálhatatlan. Az elektronikus levelek vélhetőleg az eredeti kéziratokon alapulnak, azok pontosnak szánt másolatai. Az első másoló számára régiesnek ható, illetve latinos szóalakok megőrződtek, de eredeti átírásuk néhol következetlen, ezért a helyesírásukat ebben a kiadásban bizonyos esetekben megváltoztattuk… … …

Szilasi László

Szegeden, 2024. július 29-én

Jegyzetek

1 A levelezés korábban már megjelent: Kész regény, Gabriely György és Poletti Lénárd levelezését közreadja: Németh Gábor és Szilasi László, Filum, Budapest, 2000.

2 A témát a kezdetektől napjainkig átfogóan tárgyalja: Jules M. Palatine, „The Manuscript That Was Found” (A history of a narratological device), Athlone Press, London, 1973.

3 Lásd Tisztelt Olvasó!, Magyar Napló, 1993. szeptember 17., 23.

4 Lásd A próza szerkesztőjének, Magyar Napló, 1993. december 24., 19.

Tartalom

Drága Olvasók!

Kész regény

Non omnis moriar

Kölcsönös szekundánsok
(Poletti Lénárd emlékiratai)

Észlelések
(Gabriely György feljegyzései, 1946. június)

Utószó

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
Korrektor Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
A borítón felhasznált fénykép Kardos Sándor (Hórusz Archívum) tulajdona, a fotográfus ismeretlen
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 530 2

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL