Laár András

laáramlás

részlet

Copyright © 2022 Laár András
A könyv alapját képező riportokat készítette és leírta: dr. Laár-Sramkó Kata.

Fotók © Boltresz Attila, Gáspár Andrea, Hegedüs György, Jese Bettina, Karalyos József, Laár András, Lantos p. István, Márton András, Urbán Tamás/Fortepan, HUNGART © 2022

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Tillai Tamás
Borítófotó © Máté Péter

ISBN 978 963 620 032 9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Bevezetés

1981. augusztus 10. Rekkenő meleg nap volt, kis trikóban és aprócska rövidnadrágban indultam el otthonról, hogy szerepeljek a Táncdalfesztiválon, a KFT zenekar énekes-gitárosaként. Villamosra szálltam – akkor még járt a Thököly úton a 44-es –, és egészséges izgalommal gondoltam az előttem és a zenekar előtt álló gigászi megmérettetésre, hogy vajon a popzenei szakma ismert figurái, sőt sztárjai között hogyan álljuk majd meg a helyünket nemsokára, mi, újonc zöldfülűek. A hangszereink már ott voltak a Nemzeti Színházban, ahonnan a tévéközvetítés zajlott, sőt nem kellett saját jelmezt se vinnünk, mert a műsor jelmeztervezői külön erre az alkalomra mind a négyünknek ki akartak találni afféle „bábus” öltözéket, mi meg mondtuk, hogy jó.

Emlékszem az akkori gondolataimra, amelyek mind akörül forogtak, hogy milyen minőségi változás történik most velem, miben vagyok éppen benne, de nyakig. Annyira civil voltam azon a villamoson… maximum az a kis alig combig érő nadrágocska kelthetett feltűnést bárkiben, és nyilván egyik utas sem gondolta volna rólam, hogy hová is igyekszem.

Érdekes ez az előtte-utána élmény. Annak ellenére, hogy már egy ideje ismert ember vagyok, magamban belül még mindig ugyanúgy őrzöm a civil lényemet, aki szeret láthatatlanul jelen lenni az emberek között, csak úgy leülve, oldalról figyelni a dolgokat. Akkor, emlékszem, nagyon szerettem volna befutni a zenekarral, sőt mind a négyen erre vágytunk.

Mondtam is egyszer valakinek, aki félig-meddig közel volt a tűzhöz, hogy szeretnék befutni – erre mit mondott?

– Igen? Szeretnél befutni? Na majd befutok én neked… a szádba! Ha-ha-ha!

Nekem pedig már hosszú évek óta az volt a fő vágyam, hogy abból élhessek, amit a legjobban szeretek, és amit mindvégig az „egyedül üdvözítő” foglalkozásnak gondoltam: nevezetesen a zenéből. És akkor ott, a villamoson utazva a Nagy Táncdalfesztiválra, mélyen átéreztem a súlyát a dolognak, mert tudni való volt, hogy ezen a napon sok minden el fog dőlni.

Amikor megérkeztem a színházba, jöttek a tévések, hogy szeretnék fölvenni a megérkezésünket a helyszínre. Nem baj, hogy a zenekar mind a négy tagja már külön-külön megérkezett, mi azért csináljunk csak úgy, mintha együtt jöttünk volna ide trolival, ezért most menjünk, szálljunk fel egy trolira, utazzunk egy megállónyit, aztán jöjjünk vissza a következő járattal, és szálljunk le szépen sorban egymás után, ők addigra már beállnak a megállóba a kamerával, és fölveszik, ahogy a zenekar megérkezik, mi pedig leszállunk. Merthogy minden művésszel leforgatják, ahogy megérkezik, és bemegy a színházba. Persze a legtöbben saját kocsival vagy taxival jöttek, mi viszont mind a négyen tömegközlekedéssel érkeztünk, mert akkor még egyikünknek se volt saját kocsija. De hogy az sokkal jobban néz ki, ha a nézők azt látják, hogy mi együtt, a troliról leszállva érkezünk meg a Táncdalfesztiválra – mondták.

Nyilván belementünk ebbe a kis csalásba, aztán később kiderült, hogy a tévés és filmszakmában mindennaposak azok a képi csalások és csúsztatások, melyek a felvétel kedvéért történnek – például hogy egy filmben a szereplő bemegy az előszobából a szobába, és ott leül egy székre, csakhogy az előszoba a valóságban egy másik lakásban van, ahol az összes „előszobai” jelenetet forgatják, a szobajelenet pedig, akár egy filmstúdióban, egy mesterségesen berendezett szobasarokban játszódik. A két filmrészletet összevágva a néző azt hiszi, hogy ez a két helyiség tényleg egy lakásban van.

Ezt a tendenciát egyébként már több évtizede figyelem. Hogy micsoda rafinált fogásokat alkalmaz a médiaszakma, micsoda trükkökkel igyekeznek azt a benyomást kelteni az emberekben, hogy a dolgok úgy vannak, ahogy a médiaszakemberek láttatni akarják! A hétköznapi világban is mekkora szakadék tátong a látszat és a valóság között! Gondoljunk csak azokra a guszta reklámképekre, ahol zsúfolásig megrakott, duci hamburgert látunk, aztán amikor megvesszük, látjuk, hogy a valóságban feleakkora, soványka kis nyomorult szendvics. Hát ez van! Így megy ez.

Aztán végül tényleg bemehettünk a színházba, elfoglaltuk az öltözőnket, és elkezdtünk készülődni. A sminkesek nem engedték, hogy amatőr módon, magunk fessük ki az arcunkat fehérre, ahogy a koncertjeinken szoktuk, ragaszkodtak hozzá, hogy ők készítsék el a sminkünket. Nem is lett olyan, amilyen lenni szokott, de azért rossz se volt. El lehetett ezt a körülményt is fogadni. Sőt a jelmezt is, pedig kényelmetlenebb volt, mint a saját ruha – színes öltönyfélét adtak ránk, de végül is elég jól állt nekünk, és elég jellegzetesen néztünk ki abban a közegben, a „már befutottak” között.

Érdekes élmény volt az is, hogy a többi előadó, énekes vagy zenész hogyan méregetett minket. Kicsit gyanakvó, idegenkedő pillantásokkal néztek ránk, hogy ezek mit akarnak itt… De volt egy-két kivétel is, mint például Korda György, mondhatnám most már, hogy Korda Gyuri bácsi, de akkor még nem volt annyira bácsi. Nagyon meglepődtünk, milyen kedvesen, érdeklődően kezdeményezett beszélgetést, hogy kik vagyunk, milyen zenét játszunk stb.

Akkor még csak a tévéből ismertem őt, és nem nagyon kedveltem a dalait, meg hát őt magát sem. Az volt a véleményem, hogy túl szirupos, geil dalokat énekel bájolgó, édeskés stílusban. Nem hittem volna, hogy a színfalak mögött ennyire szeretetteljesen viselkedik a rangban messze alatta állókkal, azaz velünk. Attól kezdve nagyon másképp néztem rá. Sőt manapság már még jobban tisztelem, mert nemegyszer megtörtént, hogy valahol, valamilyen fesztiválon a KFT után lépett fel, és amikor végeztünk, egy ideig hallgattam is a műsorát. El voltam képedve azon, hogy hetvenen fölül még mindig milyen energiával és töretlenül fényes, erős hanggal nyomja egymás után a dalokat. Le a kalappal!

Visszakanyarodva a Táncdalfesztiválra, a dalok és előadók egymás után következtek. És egyszer csak Kudlik Juli hangját hallottuk:

– Kedves közönségünk! Most következik a KFT együttes, akik Laár András „Bábu vagy” című szerzeményét adják elő.

Még a színpadon kívül felálltunk egy kerekeken gördülő dobogóra, azon húztak be minket a színpadra. Végig bábuként megmerevedve álltunk, aztán elkezdtük játszani a dalt a jól bepróbált bábumozgással. Abban a pillanatban, amikor a szám véget ért, a nézők közül egy női hang felvisított: „Brávó!!!”, mire az egész közönség hangos ovációban tört ki. Hatalmas sikerünk volt.

Meg lehetett figyelni ezután a többi versenyzőt, milyen megváltozott módon néztek ránk. Hirtelen lett egy kis tekintélyünk. Ez volt a „nagy fordulópont”, innentől számítom magamat igazán profi zenésznek, mert ettől kezdve már tényleg a zenéből éltem.

És ezt soha nem bántam meg! Hálás vagyok a Jóistennek, hogy a mostani pillanatig a mindennapjaim része a zenélés, az éneklés és a dalírás. Jobbat el sem tudnék képzelni. Aztán pár évvel később Galla Miki jóvoltából beindult az abszurd színházi pályafutásom is a Laár pour Laár, avagy jelenetek egy Költő életéből című önálló estemmel, amely megalapozta a később szintén országos sikert elérő L’art pour l’art Társulatot.

Apám kohómérnököt akart volna belőlem faragni, ami természetesen eleve halálra volt ítélve a téma iránt érzett végtelen közömbösségem miatt. Semmiképpen sem gondoltam, hogy a fémöntészet közelebb visz engem a boldogsághoz. Aztán amikor a rendszerváltás után megváltoztak itthon az „ipari körülmények”, és én már profi módon előadóművészként éltem, egyszer csak azt mondta nekem az apám:

– Andris fiam! Igazad volt, hogy szándékom ellenére nem mentél kohómérnöknek, mert most nem lenne munkád! Nincs működő kohó.

Mer’ ugye a rendszerváltás egy csomó leépítést hozott, a Nyugat-Európához való csatlakozás ugyanis áldozatokkal is járt. Viszont eközben némelyek rendkívül ügyesen meggazdagodtak ezekben az átmeneti időkben. Én meg csak végig figyeltem, hogy az „üzletember-mentalitás” hogyan vált egyre uralkodóbbá az életben, egészen mostanáig, amikor már ott tartunk, hogy semennyire sem ciki, ha valaki csak és kizárólag a pénzre, a haszonra hajt. Erről jut eszembe megboldogult első apósom, Feri bácsi kijelentése:

– Az árukat nem használatra, hanem eladásra gyártják. Ezért szar minden. Csak addig tartson ki, amíg le nem jár a szavatossága, utána rögtön dobhatod is ki a kukába.

No igen! A mai napig sem értem azt a cinikus hozzáállást, amivel a nép zsebéből folyamatosan húzzák ki a pénzt, és vacak, harmadrendű árukkal tömik be a száját. Például mindig távol állt tőlem az a kereskedői mentalitás, hogy az ember megveszi a paraszt nénitől a tojást, darabját harminc forintért, és egy kicsivel arrébb a piacon eladja nyolcvanért. Ebből látszik, hogy nem vagyok, és nem is leszek üzletember, mert futkos a hátamon a hideg, ha pénzügyekkel meg üzleti számításokkal kell foglalkoznom. És nem is kell. Ebből a szempontból egyszerű az életem: elmegyek fellépni, ideadják a gázsimat, és kész. Nincs pénzbefektetésem, nincs vagyonom, de megélek abból, amit a legjobban szeretek: a zenélésből és az egyéb színpadi tevékenységeimből.

És azóta eltelt negyvenegy év! Kiderült, hogy ez az életmód se fenékig tejfel. Maga az a tény, hogy zenészként élek, még nem tett igazán boldoggá. Hiányzott valami lényeges, nem is tudtam, hogy mi, de úgy alapvetően nyugtalan voltam. Sőt, mai kifejezéssel élve: bipoláris. Mániás-depressziós jellegű hangulatváltásokkal. Emlékszem, évekig az ment, hogy ha írtam egy új dalt vagy egy jó szöveget, ettől lelkesen szárnyaltam két-három napig, aztán jött az elkedvetlenedés, önbizalomhiány, lelki nyomor. Ez is tartott pár napig, miután végre megint eszembe jutott egy jó zenei ötlet, amitől újra jókedvre derültem, belelkesedtem. Fárasztó évek voltak ezek. Ezzel párhuzamosan idegi alapon légzési nehézségek törtek rám, szívritmuszavarral tetézve. Mai nyelven pánikbetegség. Akkor azt mondták rá az orvosok, hogy vegetatív neurózis. Ez azzal járt, hogy egy rossz gondolatra vagy egy gonosz megjegyzésre elkezdett összevissza verni a szívem, és nem kaptam rendesen levegőt. Volt, hogy egy beszélgetés közben ki kellett mennem a mellékhelyiségbe arcot mosni, hogy a hideg víz kirántson ebből az állapotból.

Ilyen körülmények között találkoztam 1984-ben a magyarországi krisnásokkal. Ők kerestek fel engem, mert egy zenész ismerősömtől megtudták, hogy érdeklődöm a spirituális dolgok iránt, és vonzanak a keleti vallások. Lényeg az, hogy egyszer bekopogott hozzánk két bhakta, azaz Krisna-tudatú hívő, a Szent István körút 27.-be, ahol az első feleségemmel, Annácskával és első fiammal, Dávidkával laktunk, és elkezdtek Istenről mesélni, akinek az igazi neve Krisna, és hogy rajta keresztül vezet az út a boldogsághoz. És hogy a tiszta élettel nem illik össze a húsevés, és hogy az Isten szent nevének ismételgetése, azaz a Hare Krisna Mahámantra napi szintű gyakorlása megtisztítja a tudatot, a lelket és a testet is. Nekem nagyon tetszett ez a hozzáállás, volt már olyan időszak az életemben, még tizenhét éves koromban, amikor saját elhatározásomból, lelkiismereti okokból leálltam a húsevéssel. Nagyon együtt tudtam rezegni azzal a felfogással, hogy az állatok megölése ugyanúgy gyilkosság, mint az emberölés, hiszen az állat ugyanúgy szenved, mint az ember, ha erőszakkal elveszik az életét. Ha meg lehet élni csak növényekből és tejtermékből, nem etikus dolog az állatevés.

Ebben a vallásban még az is nagyon tetszett, hogy Istent nem valamiféle bosszúálló, rettegésre okot adó, a szomorúság hangulatfelhőjébe burkolt lénynek állították be, hanem örömsugárzó Életadó Forrásnak, akit zenével és örömteli tánccal tisztelnek. Hamar át is álltunk családilag a krisnás életformára, felhagytunk a húsevéssel, és egyre inkább beépítettük napi életünkbe a krisnás gyakorlatokat, énekeket és a Mahámantrát. Körülbelül másfél évig voltunk szoros kapcsolatban a közösséggel, majd filozófiai okokból elfordultam ezektől a bhaktáktól. Olyan mereven, dogmatikusan álltak a többi valláshoz, hogy fellázadt bennem az igazságérzet. Hogy mondhatnak olyat, hogy egyedül az ő vallásuk az „igaz vallás”, hogy minden más megközelítés hibás? Hogy a buddhisták mind ostobák, és tévednek, de annyira, hogy sokkal távolabb állnak az igazságtól, mint a mezei materialisták, mert a materialista egyszer csak rájöhet, hogy mégiscsak létezik Isten, és akkor istenhívő emberré válhat, de a buddhisták annyira elvakultan csak a „személytelen tudatban” hisznek, hogy végletes ostobaságuk miatt reménytelen a felemelkedésük. És amikor az igazságérzetem által vezérelve ellenvéleményt fogalmaztam meg, vagy kételyemnek adtam hangot, tiszteletlen, pimasz akadékoskodónak nyilvánítottak.

Hú… ezektől a dolgoktól annyira bepöccentem, hogy kitessékeltem őket a lakásból, és a sarokba vágtam a krisnás könyveket, majd másnap elmentem a Buddhista Misszióba, hogy megtudjam, a „nagy tévedő buddhisták” hogyan vélekednek a világról. Kedvesen fogadtak, kaptam tőlük könyveket, amelyek Buddha tanáról szóltak, és miután ezekben elmélyedtem, ráébredtem, hogy EZ AZ! Mindig ezt a felfogást kerestem! A könyvek minden szavát értettem, sok minden, amiről szó volt, ugyanúgy fogalmazódott meg bennem már korábban… igazi hazaérkezés-élményem volt. Mintha titokban mindig is buddhista lettem volna, csak nem tudtam róla, mert nem ismertem magát a Tant. Nagyon hamar elköteleződtem a buddhista út mellett, és ezt a mai napig sem bántam meg.

És az még a nagy igazság, hogy másfél évnyi rendszeres buddhista meditációs gyakorlás eredményeként végleg elmúlt a vegetatív neurózisom, és mostanáig sem jött vissza. Lelkem megnyugvást talált a gyakorlatokban, valódi módszert kaptam zaklatott tudatom kiegyensúlyozásához. Ma is napi szinten végzem a meditáció valamely formáját.

A krisnások is rendkívül sokat változtak az elmúlt évtizedek alatt. A mai csapat sokkal toleránsabb nézeteket vall a többi vallás tekintetében, és engem buddhistaként is a barátságukba fogadtak. Már évek óta egyre szorosabban tartom velük a kapcsolatot, alkalmanként együtt zenélünk, és számomra még buddhista szempontból is elfogadható az istenképük. Bizonyos buddhista irányzatok ugyanis nagyon hasonló módon kapcsolódnak a meditációs istenségekhez, amelyekkel a gyakorló fel akarja venni a kapcsolatot. Milyen érdekes, hogy a nagy keresztény szent, Loyolai Ignác atya pedig megszólalásig hasonló gyakorlatokat végzett, mint amilyeneket a théraváda buddhisták a messzi Indiában. És nem beszéltek össze! Külön-külön jutottak el ugyanoda. Összehasonlító vallásfilozófiai tanulmányaim során ráébredtem, hogy minden vallás a lényeget tekintve ugyanazokat az igazságokat tanítja… ezért hiszek a nagy ökumenében, ami nemcsak a kereszténység különböző irányzatait öleli fel, hanem az összes vallásban felismeri az Egyetemeset.

Ami a legjobb: mostanra nagymértékben összeállt bennem a kép, hogy miért vagyok itt, mi is a dolgom a világban. Mindig éreztem, hogy valamiféle küldetésem van, valamit fel kell mutatnom, és valahová el kell jutnom. Ahogy visszanézek az életemre, minden, amit csináltam vagy létrehoztam, végül is ugyanarról szól, ugyanabba az irányba mutat – a zenész, az abszurd humorista, a festő, a „spirituális tanító” mind ugyanazt a célt akarja elérni és felmutatni… és ez a Szabadság. A tudat és a lélek igazi szabadsága, amely nem a folyton változó körülmények kusza játékától függ, hanem belülről fakad, és emiatt elvehetetlen az embertől. Remélem, ebből a könyvből majd ez is kiderül!

1. A kezdetek kezdete

Talán másodikos voltam, amikor édesapám és édesanyám odaállt elém:

– Andriska, lehet zenét tanulni az iskolában, van zenetanítás. Édesanyáddal arra gondoltunk, hogy beíratnánk téged is, hogy tanulj meg játszani valamilyen hangszeren. Be lehet iratkozni zongorára vagy hegedűre. Melyiket szeretnéd?

Azt mondták, gondoljam át a dolgot. Én akkor rögtön rávágtam, hogy zongorázni szeretnék! A zongora nagyon tetszett. A szomszédban laktak Kató néniék, akikkel jó viszonyt ápoltak a szüleim, időnként átjártunk hozzájuk vendégségbe, uzsonnázni, beszélgetni. Kató néni olyan hatvan körül járhatott, és felnőtt, huszonpár éves fiával, Ferivel lakott együtt, aki tudott zongorázni. Volt is nekik egy kis fekete, szupererős hangú zongorájuk. Ha megkértük Ferit, szívesen zongorázott nekünk valamilyen rövidebb darabot. Sőt előbb-utóbb azt is megengedték, hogy én, a kis ötéves is odaüljek a zongorához, és nyomogassam a billentyűket. Alacsonyka voltam, lábamat lóbálva ültem a zongoraszéken, és nagyon élveztem, hogy milyen hangos, nagy csinnadrattát tudok elővarázsolni a hangszerből. Nyilván semennyire sem volt szép, amit műveltem, de imádtam. De jó lett volna otthon is ezt csinálni!

Egyértelmű volt, hogy melyik irányba húz inkább a szívem. Ám amikor ezt rögtön a szüleim tudomására hoztam, nem mondtak rá semmit, csak hümmögve elvonultak. Aztán egy-két nap múlva előálltak:

– Andriska, az a helyzet, hogy átgondoltuk ezt a zongorázást. Nincs annyi pénzünk, hogy zongorát vegyünk neked, egy hegedűre való viszont van… úgyhogy mégis inkább hegedülni menj.

No, mondanom sem kell, hogy el voltam szontyolodva. Csalódással a szívemben fogadtam el, hogy jó, nem baj, akkor majd hegedülni fogok. El lehet képzelni, mekkora volt bennem a lelkesedés. A hegedűt kis vacaknak éreztem a nagy, komoly zongorához képest, és mint később kiderült, maga a tanulás is inkább nehéz volt, mint örömteli. Először is a hangszert az állunk alá beszorítva kellett tartani úgy, hogy ne a bal kezünkkel támasszuk meg. Az állunk és a kulcscsontunk között kellett stabilan úgy megtartani, hogy a bal kéz szabadon mozoghasson, és csak a fogólaphoz nyomja oda a húrokat. Nagyon kényelmetlen volt. Az álltartó nyomta az államat, az a kis párna pedig, ami a hegedű hátsó részéhez volt odagumizva, mindig elcsúszott, ezért a hangszer időről időre elbillent a kezem alól. És a vonózás! Igazából az volt csak a rettenetes gyötrelem. Lazán, de azért egyenesen tartva kellett a húrokon végighúzni az előzőleg begyantázott vonószőrt, és ha túl erősen nyomtam, nyikorgott, ha túl gyengén, akkor viszont felugrott a vonó, és reszketett a hang. Csak lassan jutottam el odáig, hogy élvezhető hangokat tudjak megszólaltatni.

A hegedűórák viszont – bizarr módon – más szempontból is nagy nyomot hagytak bennem. Az volt ugyanis a rendszer, hogy kedd délutánonként egy Balnai nevű idősebb, dohányszagú hegedűtanár tartott órákat az iskolaorvosi rendelőben. Valamelyik szimfonikus zenekarban hegedült, és másodállásként elvállalta az iskolai oktatást. Hozzá voltunk félóránként beosztva. Az volt a szokás, hogy aki megérkezett, bemehetett az orvosi szobába, ahol az épp soron lévő gyerek próbálta kottából elnyekeregni a neki feladott zenedarabot. A tanár bácsi leültette az újonnan érkezőt a másik székre, akinek azért, hogy okosodjon, hallgatnia kellett az épp soron lévő gyereknek szánt intelmeket és a hegedülésre vonatkozó, általánosan is érvényes útmutatásokat. A tanár úr egy széken ülve dirigálta az idomítandó gyereket:

– Csuklózzál, fiam! Ne görcsösen fogd a vonót! Itt a hüvelykujjaddal lazán támasztod. De ne így! Csak alulról támasztod!

– Igen, tanár úr! Csak így kiesik a kezemből…

– De ne úgy fogd, fiam! Megmutatom! Add ide…! Nézd a csuklómat! Így fogom, látod? És így kell csuklózni… Na próbáld csak…, de ne szorítsd!

Akik vártak a saját órájukra, ezekből az instrukciókból már előre okulhattak.

És most jön az érdekesség: a mi osztályunkból nemcsak én jártam hegedülni, hanem Pilisi Tibi is, aki végül szintén nem lett hegedűs, ahogy én sem, viszont annyira jól focizott, hogy később focistakarriert futott be, sőt idősebb korában fociedzőként is tevékenykedett. Na de ezt, ugye, kilenc-tíz évesen nem lehetett még tudni róla.

Elég az hozzá, hogy a hegedűórákon az is gyakran előfordult, hogy Balnai tanár úr a várakozó diákot az ölébe ültette, hogy onnan jobban lássa a gyerek a másik gyerek kezét, közelebbről figyelhesse a játékát. Ilyenkor ültünk Balnai tanár bácsi térdén, aki a combunkon tartotta a kezét. Kicsit ideges lehetett, mert időnként ide-oda rángatta…

Történt egyszer, hogy éppen megérkeztem a hegedűórára, de még a folyosón voltam, amikor Pilisi Tibi az órája után kijött a rendelőből – egy másik gyerek került sorra, én pedig épp készültem bemenni, hogy kivárjam a soromat –, és kissé ijedt arccal így szólt:

– Te, Kislár! – Az osztályban én voltam a Kislár, mert én voltam a legalacsonyabb gyerek. – Képzeld, a Balnai buzi!

– Ne mondd! Tényleg buzi? Honnan tudod?

– Hát mert amikor az ölébe ültet, mindig a fütyimet pirinckálja. És már más is mondta, hogy neki is…

No, ettől kezdve figyeltem, és igyekeztem nem az ölébe ülni. Vagy ha már nem lehetett elkerülni a szituációt, ölembe ejtett kezemmel hárítottam a felmerülő kézrángatásos intervenciót. Sikerrel.

Nem nagyon szerettem hegedülni, de azért csináltam. Éreztem, hogy van ebben valami, csak ez a „valami” akkoriban még nem nagyon akart kijönni belőle.

Emlékszem, hogy volt negyven- és ötvenéves osztálytalálkozónk is, amikor a régi osztálytársaimmal újra találkoztunk, és már ők is ugyanolyan idősbödő emberek voltak, mint én. Ott, a bulin röhögve emlékeztek arra, hogy mennyire nem szerettek Olga néninél lenni, amikor én hegedűt gyakoroltam.

Olga néni egy magánnapközit üzemeltetett a lakásán, ahova öt-hat gyerek ment délután. A szülők oda küldték a gyereket az iskolából, és Olga néni mint nyugdíjas pedagógus, bizonyos havi összegért foglalkozott a gyerekekkel. Főzött ránk, etetett minket, meg tanult velünk. Nála írtuk meg a leckénket, és ha rászolgáltunk, ilyen-olyan kis megalázó dolgokkal büntetett minket, mint pl. „csupasz fenékkel való elfenekelődés”. Ilyenkor Olga néni energikusan az ölébe fektetett minket, mert rossz fát tettünk a tűzre, vagy mert hármast vagy rosszabb jegyet hoztunk, és egy fakanál segítségével igyekezett minket jobbá varázsolni. Járt oda egy gyerek, a butuska Tóbiás, aki rendszeresen hármasokat hozott. Ő aztán igencsak ki volt téve Olga néni nevelői ambícióinak:

– Na, Tóbi! Milyen jegyet hoztál? Megint hármast? De buta vagy! Gyere csak ide!

És a szegény Tóbi már kapta is hamar a megérdemelt kokit a fejére a jó nagy lexikonnal… Nos, nekem pedig ott kellett a hegedűórára gyakorolni, a többiek füle hallatára. Ezek a pajtások aztán évtizedek múlva, az osztálytalálkozón röhögve mesélték, hogy amint gyakorolni kezdtem, ők inkább rögtön elmenekültek az utcára játszani, mert azt a nyiszorgást, amit műveltem, egyszerűen nem bírták hallgatni. Ez a helyzet! Ekkora sikerem volt a hegedűvel akkoriban!

Az életem egy jóval későbbi szakaszában viszont újra előkerült a hegedű, mert a Küllőrojt együttes miatt megint kézbe kellett vennem, Ekkor már a korábbinál sokkal nagyobb kedvvel gyakoroltam. Kiderült, hogy a régen befektetett munka nem múlt el teljesen nyomtalanul. Kis erőfeszítéssel már nagyon szép hangokat tudtam kicsalogatni a hegedűből. Bár megjegyzem, hogy az erőfeszítés szó itt csak és kizárólag a gyakorlás tényére vonatkozik, mert a hegedű akkor szól szépen, ha nem „erőfeszítve”, görcsösen erőlködve, hanem lazán, könnyed mozdulatokkal játszunk rajta.

A hegedű mind a mai napig képben van nálam; ha valamilyen műsorba kell, előveszem, és ha egy kicsit gyakorlok, tudom használni is. Nem magas, de elfogadható szinten.

Az igazi szerelem azonban – mármint zenei tekintetben – nem a hegedű lett. Tizenhárom-tizennégy éves korom körül történt, hogy ráébredtem, létezik olyan hangszer is, mint a GITÁR! És hogy van a BEATLES együttes! Soha nem felejtem el, amikor életem első pár buliján ott táncoltunk a Beatlesre, meg az Illés zenekarra, meg az Omegára! Az volt a fordulópont, akkor történt meg a „nagy beavatódás”.

Volt egy Farkas Barna nevű osztálytársam, barátom, és a bátyjának volt egy gitárja. És ezen a gitáron Barna is megtanult játszani, sőt egy-egy alkalommal az iskolába is elhozta klubdélutánra vagy osztálykirándulásra, és gitározott nekünk. Sőt, ha jól emlékszem, még két másik fiú is tudott az osztályból gitározni, és evvel általános sikert arattak.

A gitárhoz vezető végső lökést egy, a Barnáéknál tartott házibuli adta meg, ahol megkértem a bátyját, hogy mutassa meg nekem, hogy kell eljátszani az „Égi lovas” című számot. Akkor és ott volt életemben először a kezemben gitár, és még a bulin megtanultam ezt a bizonyos dallamot lejátszani, sőt bónusznak még a „Felkelő nap háza” akkordmenetét is. Szép lassan… Emlékszem, hogy ezek után addig nyafogtam anyámnak, míg végül is vett nekem egy gitárt. Nem túl drágát, afféle „dobozgitárt”, akusztikus hangszert, de innentől kezdve nem lehetett engem levakarni a gitárról.

Ezen az első otthoni gitáromon tanultam meg egy csomó akkordot a Csepei Tibor-féle Gitárakkordok a tánczenekarban című gitároktató füzetkéből, valamint az akkor épp menő dalokat tartalmazó kottafüzetekből. Így, otthon, magamtól tanultam meg az első dalokat: az Omega és az Illés szerzeményeit… elsőként úgy emlékszem, hogy az Omegától a „Naplementé”-t… És már akkor, tizennégy-tizenöt éves koromban elkezdtem saját dalokat is írni.

Végül is a hegedűről a gitárra átpattanva éreztem rá igazából a zenére! Onnantól kezdve a gitározás a legszorosabban hozzátartozott az életemhez. Mindennap gyakoroltam, anélkül hogy ösztökélni kellett volna. Nem nyugodtam bele, hogy csak annyira tudok gitározni, mint amennyire eddig megtanultam abból a kis füzetkéből, hanem elmentem klasszikus gitárt tanulni Nagy Erzsébet gitártanárnőhöz, aki itt, az Újvidék tér közelében lakott. Magántanítványként beiratkoztam hozzá, és rendszeresen, heti egy alkalommal vettem tőle gitárleckéket. Egy-másfél órás foglalkozások voltak ezek, ahol megtanultam az ujjpengetést, meg hogy kottából hogyan kell gitározni. Jól ment minden, élveztem a klasszikus darabokat… igen ám, de közben villámcsapásszerűen felbukkant a zenei horizontomon a döbbenetes Led Zeppelin!

Akkor hallottam először rockgitárszólókat, és el voltam képedve, mi folyik ott. Hihetetlenül újszerű élmény volt számomra ez a zene. Vittem is át gyorsan a gitártanárnőnek megmutatni a Led Zeppelin II. albumot, amit nagy nehezen beszereztem. A tanárnő egy-két napra kölcsön is kérte tőlem, hogy megmutathassa az ismerőseinek. Klasszikus gitárosként érdekelte Jimmy Page gitárjátéka, mert ilyet még életében nem hallott. Mondjuk, egyikünk sem azelőtt! A Led Zeppelinhez fogható gitározást nem lehetett máshonnan hallani akkoriban!

Ez oda vezetett, hogy otthon elkezdtem ennek a lemeznek a gitárszólórészeit levenni, füllel lekagylózni, hogy vajon milyen hangokat fog Jimmy Page, és hogy lehet azt úgy eljátszani. És akkor szép lassan rájöttem ezekre a skálákra, nagyon egyszerű, alapszinten persze, de rájöttem az alapskálákra, amikből a gitárszólók felépülnek. Végül annyit gyakoroltam ezeket, hogy egy idő után a környék legjobb gitárosa lettem. Be is vettek egy „rendes” zenekarba. Ez már gimis koromban történt, amikor Cserháti Tóni nevű barátom, aki tudott dobolni – és akivel egy ideig egy suliba jártunk, de aztán valami miatt átjelentkezett a vasútgépészeti technikumba –, dobos lett az ottani kollégiumi zenekarban. Ugyanabba a suliba járt, mint amibe az ott lakó vidéki koleszos srácok, csak ugye ő itt lakott Pesten. A srácok alapítottak a kollégiumban egy zenekart, és meghívták Tónit dobolni. Adottak is voltak a zenekarozáshoz a technikai feltételek: erősítő, próbahely stb. Cserháti Tóni, mivel ismert engem, és látta, hogy elég jól gitározom, elhívott engem ebbe a zenekarba… szólógitárosnak. Ez volt az első zenekar, amiben játszottam. Akkoriban még igazi neve sem volt, csak annyi, hogy a MÁV Kollégium Zenekara.

Ezzel egy időben a Teleki Blanka gimnáziumban, ahová pedig én jártam, megismerkedtem Márton Andrissal, és össze is barátkoztunk. Őt akkoriban az osztályban mindenki „Nyúlnak” hívta, mert volt elöl két kiálló lapátfoga. Ezzel együtt is jóképűnek számított, de minimum szimpatikusnak. Persze nemcsak ez volt az oka a barátságunknak, hanem a közös hullámhossz, ami nagyon hamar kiderült. Hasonlóan gondolkozott, mint én, ugyanazokat a zenéket szerette, amiket én, és ő is zenész szeretett volna lenni, méghozzá dobos. Gyakorolt is otthon keményen, és lám… ma is dobos! Ez nagyon összehozott minket, mert én meg gitáros szerettem volna lenni… és lám, ma is az vagyok! Mert én is keményen gyakoroltam. Így megy ez. Ha valaki nagyon akar valamit, és abba teszi az energiáját, annak be kell jönnie. Szóval mi már ott, az osztályban megalakítottuk a saját zenekarunkat, egyelőre kéttagút. Egyszer egy osztálybulin fel is léptünk. De Marci két év után elment a Telekiből, és így a közös zenekarozás elszivárgott a ködös jövőbe, ahol aztán KFT néven jóval később mégis megvalósult.

Tehát a zenészi énem ezekben az években már intenzíven működött a maga kezdeti szintjén, de ezzel párhuzamosan már a költő is elkezdte bontogatni bennem aprócska szárnyait. Egyszer negyedikben kiraktam az osztályban a falitáblára ezt a verset. Ez volt az első nyilvános „lírai” bemutatkozásom:

Levente-ének

Egy levente nem levente,

Hogyha kérded merre kente

Csizmájáról a zsírt szerte.

Megmondhatom nem ért rája,

Hogy a csizmát földre hányja,

Mert zsírral kent kiscsizmája

Lába szárára rázárva

Bizony-bizony nem kútkáva,

Hanem

Szerte-bele-kukuló pityuparola.

Ez a versem nem aratott sikert osztályfőnökünknél, Gillikénél, aki a magyart tanította. Mondjuk Gillike egyébként sem kedvelt engem, mert mint mondta, renitens és lázadó a magatartásom. Emiatt ki is akart rúgatni a gimiből. Mindenesetre maga a vers máig fennmaradt. Mármint a fejemben.

Gillike igencsak furcsa jelenség volt. Amikor ő lett az osztályfőnök, bejött az osztályba, és így mutatkozott be:

– Kedves tanulók! Nevem Lukács Gillike, a Gillike egy régi magyar név. Magyar irodalmat, nyelvtant és orosz nyelvet fogok nektek tanítani. Oroszul a nevem Galina Ivanovna.

Fel is írta a táblára mind a két névváltozatot, az oroszt cirill betűkkel. Azonnal lehetett érezni rajta, hogy hithű kommunista, és tőlünk a „szocialista embertípus” megvalósítását fogja elvárni, sőt megkövetelni. Huszonhat éves volt, haját boltozatos kontyba merevítve hordta, és annyira rövidlátó volt, hogy „szódásüvegtalp”-szemüveget viselt, ami mögött apró kis szürkés pontoknak látszottak a szemei. És ezek a szemek nézés közben ide-oda reszkettek. Nem tudott velük egyenesen nézni. Egyébként emberileg is fura volt. Egy jellemző eset jut az eszembe…

Egyszer elmaradt a biológiaóránk a szaktanárnő betegsége miatt, és Gillike jött be helyettesíteni. Ahelyett, hogy azt csinálta volna, amit más tanár, aki lyukas órára jön be, és békén hagy minket, ő bizony annyira komolyan vette nevelői hivatását, hogy nem engedte, hogy olvasgassunk, rajzolgassunk, vagy hogy csendben azt csináljuk, amit akarunk, hanem leült az első pad tetejére, ami épp üres volt, és így szólt:

– Gyerekek! Figyeljetek ide! Hasznosan fogjuk eltölteni ezt a lyukas órát. Szép mozgalmi dalokat fogunk énekelni. – És rá is zendített: – Sződd a selymet elvtárs, selyemből lobogót…

És hogy miért akart engem kirúgatni a gimiből negyedikben, az érettségi évében, az is jellemző. Az volt a helyzet, hogy a harmadik utáni nyáron nagyon megnőtt a hajam. Vállig ért már, mert az egész nyári szünet alatt nem vágattam le. Úgy mentem be az iskolába, vállig érő hajjal. De nemcsak én, hanem Ofélia nevű barátom is, aki egyébként fiú volt, és igazából Attilának hívták, de valami miatt az osztályban évek óta Oféliának hívtuk. Ez volt a beceneve. Nem tudom, mi miatt ragadt rá, mert egyáltalán nem nőies megjelenésű, hanem sportos, nyúlánk fiú volt, jó humorú és vagány. Akkoriban nagyon jó barátok voltunk, és egy padban ültünk.

Eljött tehát a negyedik év első órája, és mi ott ültünk Oféliával egy padban, egymás mellett, mindketten vállig érő hajjal. Bejött az osztályba Gillike, és rövidlátó szemével hamar kiszúrt minket:

– Laár és Hegyesi! Holnapra vágassátok le a hajatokat rendesen! Ilyen hosszú hajjal nem járhattok az iskolába! A hajatok a fülig érjen!

– Tanárnő, nem akarjuk levágatni a hajunkat! – mondtuk mindketten.

– De akkor is vágassátok le! Fülig érjen! – mondta ő.

– Na, jó – mondtuk mi –, akkor majd levágatjuk kopaszra!

– Nem! Érjen a hajatok rendesen fülig! – és ezzel lezárta a témát.

Mondanom sem kell, hogy másnapra mindketten tök kopaszra nyírtuk otthon a hajunkat, és úgy mentünk iskolába. Amikor Gillike bejött az osztályba, és meglátott minket egymás mellett a padban ülve tök kopaszon, sírva fakadt, és kiszaladt az osztályból. Kisvártatva visszajött kisírt szemekkel, és kijelentette, hogy lázadó, destruáló, bomlasztó egyének vagyunk, és hogy mostantól mindent el fog követni, hogy kirúgjanak minket a Teleki Blankából. És így is tett. Mindent elkövetett, de mégsem rúgtak ki minket, annak ellenére, hogy innentől kezdve mindketten minden tárgyból, amit ő tanított, csak egyest kaptunk. Bármit mondtunk a felelésnél, bármit írtunk a dolgozatba, újra és újra csak egyest. Az összes Gillike-tárgyból bukásra álltunk. Aztán úgy alakult, hogy a tanári kar két részre szakadt. Voltak olyan tanárok, akik Gillike pártját fogták, de több tanár mellénk állt, és nem helyeselte, hogy egy ilyen hülyeség miatt kirúgjanak minket. Ezek a tanárok folyton ötösöket adtak nekünk, az ellenpártiak pedig egyeseket. Egy idő után már csak ötösünk és egyesünk volt. Pontosan lehetett tudni, hogy melyik tanár melyik pártba tartozik. Végül aztán nem rúgtak ki minket, és le is érettségiztünk. És ezzel véget is ért a gimnáziumi időszak.

Tartalom

Bevezetés

1. A kezdetek kezdete

2. A kezdetek közepe

3. A kezdetek vége

4. KFT

5. Szunnyadó zenekarok

6. Világnézet

7. 1985: a nagy fordulópont

8. Mágikus tapasztalatok

9. A gyakorlásról

10. A gyógyításról

11. L’art pour l’art

12. A festészetről

13. Karinthy és a Gyűrű

Utószó

Képek

Képek forrása

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Ubuntu – Ubuntu Font License