Iannek

Wŏ ài nĭ

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Tisztázzunk valamit: nem hiszem, hogy bárki is – introvertált, extrovertált, vagy bármi más – gyógykezelésre szorulna. Volt azonban egy olyan időszak az életemben, amikor boldogtalan introvertáltként éltem, és kíváncsi voltam, vajon hogyan változna meg az életem, ha egy évet arra szánnék, hogy olyan dolgokat próbáljak ki, amelyek eddig ismeretlennek és ijesztőnek tűntek számomra. Ez a könyv arról szól, mi történt ezután. Jó szórakozást a rémes történeteimhez!

BEVEZETÉS

Kétféle ember van a világon: vannak azok, akik úgy nézik a Glastonbury Fesztivált a tévében, mintha horrorfilm lenne, és még a takarót is a fejükre húzzák félelmükben, miközben elszörnyedve figyelik ezt a sáros pokoljárást. Megkönnyebbülve sóhajtanak fel, mert annyira boldogok, hogy a kanapéjukon ülve lehetnek szemtanúi az eseménynek, és nem kell ott tolonganiuk a helyszínen, több ezer dülöngélő, nagyhangú, részeg, zsíros hajú, dagadó hólyagú ember között.

És vannak azok, akik úgy döntenek, hogy bizony elmennek Glastonburybe. Én nem tartozom közéjük.

A huszonkettedik szülinapomon az egyetemi barátaim meglepetésbulit szerveztek nekem. Amint beléptem a szobámba, a meghívottak hirtelen előugrottak a sötétből, én pedig sírva fakadtam. Mindenki azt hitte, hogy a meghatottságtól. Valójában azért, mert elborzadtam. Hónapok óta először fordult elő, hogy nem azért sírtam, mert reménytelenül szerelmes voltam a spanyol nyelvtanáromba. Jó barátok, családtagok és néhány valahonnan ismerős arc kucorgott az ágyamon – pont azon a helyen, ahová általában pont a barátok, családtagok és ismerősök elől szoktam elmenekülni.

Nem volt hová bújnom. Ők most bulizni jöttek ide. De mikor mennek már el végre?

Végül aztán felkapcsoltam az összes lámpát, és arra vártam, hogy vegyék a lapot.

Ha olyan vagy, mint én, akkor pontosan tudod, milyen érzés a saját szülinapi bulidtól rettegni. Félsz attól, hogy beszédet kell mondanod, vagy hülye csapatépítő játékokban kell részt venned, de ugyanígy rettegsz minden egyes szilveszteri partitól is.

Én személy szerint azért érzem így magam, mert introvertált vagyok. Gyakorlatilag egy félénk introvertált vagyok (de erről majd később), és minden valamirevaló félénk introvertált ember tuti csinált már ilyet: tudomást sem vesz arról, hogy csörög a telefon, betegnek tetteti magát, besétál egy kapcsolatépítő rendezvényre, de azzal a lendülettel azonnal ki is sétál onnan, és amikor egy bárban megszólítják, úgy tesz, mintha külföldi lenne, és nem értene egy kukkot sem. Ez utóbbi már a haladó szint, de az összes közül ez a leghatékonyabb. A többi a túlélőkészlet alapdarabja. Abban is tehetségesek vagyunk, hogy kerüljük a szemkontaktust, elriasztva az embereket attól, hogy üdvözöljenek bennünket. Erre van egy általam csak egyszerűen „halott robotszemnek” nevezett technika.

Szerintem az ismerőseim kilencven százaléka még csak nem is sejti, hogy introvertált vagyok, mert annyira igyekszem eltitkolni. Megiszunk valamit munka után? Bocs, de nagyon elfoglalt vagyok. Ebéd a pubban? Sajnos, nem megy, már elígérkeztem (egyedül eszem valami kínait áldott magányomban). Gondolják csak azt a munkatársaim, hogy bár az irodában furcsán viselkedem, de amikor nem dolgozom, tele van a naptáram mindenféle programmal, és az ismerőseim nevét már nem is tudom észben tartani.

Most, hogy már idősebb és bölcsebb lettem, minden születésnapom reggelén óvatosan felébresztem a férjemet, Samet, és a fülébe súgom: „Ha bulit mersz rendezni nekem, megöllek!” Ő pedig kötelességtudóan bólogat, félálomban. Csakhogy nem igazán érti ezt az egészet, mert ő teljesen más típus – csendes fickó, aki szeret zsúfolt kocsmákba és fesztiválokra járni. De már hozzászokott, hogy a legtöbb kiruccanásunk azzal ér véget, hogy a fülébe sziszegem: „Hozd a kabátom, és a liftnél találkozunk”, miközben én a hátsó kijárat felé sprintelek, hogy elmeneküljek egy csapat leánybúcsút tartó részeg csaj elől.

Sam elfogadja ezt, de a neurózisom mélysége felfoghatatlan számára. Nem érti például, hogy miért szeretem jobban a kutyákat, mint az embereket. Pedig egyszerű a magyarázat. A kutyákkal nem kell csevegni, nem ítélkeznek feletted, és nem nyüzsögnek körülötted, miközben dolgozni próbálsz. Nem kérdezik meg, mikor lesz gyereked. És nem köhögnek rád. Sam szerint a kutyáknak vad a tekintetük, a koszos mancsaikkal összeugrálhatnak, és bármikor lecsaphatnak rád – én meg az emberekkel kapcsolatban érzem pontosan ugyanezt.

Azt gondoltam, hogy örökké a félénk, introvertált emberek életét fogom élni. De aztán történt valami szokatlan: hirtelen egy szaunában találtam magam, fekete tréningruhába bújva, a Men’s Health magazin egy példányát szorongatva, miközben zokogtam, és mindenféle trágárságot vágtam a fürdő alkalmazottjának a fejéhez.

És valaminek sürgősen meg kellett változnia.

Ez a történetem dióhéjban.

Vannak, akik remekül tudnak a bulikban idegenekkel beszélgetni, új kapcsolatokat építeni és barátokat szerezni. Én más dolgokban vagyok igazán jó, például remekül tudok sápadt arccal sötét folyosókon ácsorogni. Kiválóan el tudok bújni a kanapé sarkában. Korán távozni. A tömegközlekedési eszközökön alvást színlelni.

A népesség közel egyharmada (legalábbis attól függően, hogy melyik tanulmányt nézzük) introvertáltnak vallja magát, így elképzelhető, hogy te is az vagy. Ha, mondjuk, egy olyan bulin találkoznánk, ahonnan még egyikünk sem lógott meg, akkor tuti a konyhában futnánk össze, a sajttál mellett.

Heves vita folyik arról, hogyan definiálható az introvertált és az extrovertált személyiség. A legszélesebb körben elfogadott meghatározás szerint az introvertáltak akkor töltődnek fel, amikor egyedül lehetnek, míg az extrovertáltak a másokkal való együttlétből merítik az energiájukat. A pszichológusok azonban gyakran beszélnek két másik kapcsolódó szempontról is: félénk kontra kifelé forduló. Mindig azt feltételeztem, hogy minden introvertált ember félénk, de úgy tűnik, hogy vannak olyan introvertált emberek, akik rendkívül magabiztosan viselkednek csoportban is, és minden gond nélkül képesek egy prezentációt megtartani. Az teszi őket introvertálttá, hogy egyszerűen nem bírják hosszabb ideig elviselni az ingereket és a nagy tömeget.{1}

Én azonban félénk vagyok: szorongást érzek idegenek között, nem szeretek a figyelem középpontjába kerülni, ugyanakkor időre van szükségem ahhoz, hogy feltöltődjek a sok emberrel való találkozás után, és irtózom a nagy tömegtől. Egy cikk meghatározása szerint „szociálisan szorongó introvertált” vagyok. Egy szorongó introvertált vagy szintrovertált – ezentúl csak így nevezem majd magam. (Bizonyos tekintetben perverz, aki a lábfejek bámulására gerjed.)

Nem tudom, hogy szintrovertáltnak születni kell, vagy azzá válik valaki, de nálam már nagyon korán megmutatkozott ez a hajlam. Egy texasi kisvárosban nőttem fel, ahol sorra kihagytam a születésnapi bulikat, betegséget színleltem, csak hogy ne kelljen szerepelnem az iskolai előadásokon, és sok éjszakát töltöttem azzal, hogy egy olyan párhuzamos univerzumról írtam a naplómban, ahol nem az volt a legrosszabb rémálmom, hogy emberekkel kell interakcióba lépnem, és időnként a figyelem középpontjába kerülnöm.

Gyerekként nem értettem, miért viszonyulok annyira másképp az élethez, mint az extrovertált családtagjaim. Apám kínai, anyám pedig zsidó származású amerikai, és mindketten két dolgot imádnak igazán: kínai ételeket enni és új emberekkel beszélgetni. Ugyanakkor a két bátyámnak mindig kiterjedt baráti köre volt, és a haverjaik rengeteget lógtak nálunk. Először azt hittem, ők csak jobban meg tudják játszani, hogy szeretik azokat a dolgokat, amiket én utálok. Később azonban összezavarodtam: miért imádnak egy csomó új emberrel találkozni, órákon át velük lenni, és óriási szülinapi bulikat rendezni, amikor én ezt ki nem állhatom? Azt hittem, hogy valami nagy baj van velem.

Kisvárosban nőttem fel, ugyanakkor nagyszerű, új élményekkel teli életről álmodtam. Ezt az életet azonban nem tudtam gyermekkorom színhelyén elképzelni. Tiszta lappal akartam indulni. Új helyre volt szükségem, ahol szabadon felépíthetem magam, olyan helyre, ahol senki sem ismer. Próbálkoztam Pekingben, majd Ausztráliában, végül pedig Londonban kötöttem ki, ahol most is élek.

Egy dolog azonban nem változott az utazásaim során: nem számított, milyen távoli helyre jutottam, alapvetően ugyanaz az ember maradtam. Egy szintrovertált. Gombóc, grillezett garnélarák, tejszínhabos teasütemény. A szintrovertált a sarokban eszik. A Tiltott Város, a Sydney-i Operaház, vagy a londoni Tower. Ugyanaz a küszöbön toporgó szintrovertált. Azt hittem, hogy talán a külföld majd kirázza belőlem az introvertáltságot, de az az ekcémámhoz hasonlóan minden éghajlaton virágzott.

Aztán jött a „csendes forradalom”, amelyet Susan Cain 2012-es bestsellere indított el. A könyvében azt olvastam, hogy minden második-harmadik ember introvertált. Hogy nincs is velünk semmi baj. Hogy az introvertáltak jól koncentrálnak, élvezik a magányt, utálnak csevegni, szeretik a négyszemközti beszélgetéseket, kerülik a nyilvános beszédet. Szégyenlős, érzékeny otthon ülő, azt mondod? Rohadtul igaz rám!

Hatalmas megkönnyebbüléssel olvastam ezeket a dolgokat, és elhatároztam, hogy elfogadom ezt az oldalamat. Végtére is ez vagyok én. Ahelyett hogy ostoroznám magam azért, aki nem vagyok, inkább ünneplem azt, aki vagyok. Tulajdonképpen ennek a hajlamomnak köszönhetem, hogy író lettem, és ez azt jelentette, hogy ez idő alatt nagyon szoros kapcsolatot ápoltam a szűk baráti körömmel.

Aztán egy év leforgása alatt minden rosszra fordult. Munkanélküli lettem, és a legközelebbi barátaim elköltöztek. A karrierem megfeneklett, magányos voltam, a futástól is elment a kedvem; fogalmam sem volt, mihez kezdjek az életemmel. Az igazat megvallva a régi, jól bevált trükköt akartam bevetni: felpattanni az első repülőre, és új életet kezdeni, ezúttal talán Francesca de Lussy néven. De teljesen világos volt, hogy nincs meg hozzá a személyiségem, az önbizalmam, és nincs kalapgyűjteményem sem.

Sok időm volt arra, hogy leüljek és elgondolkodjak: mit is akarok valójában az élettől? Igazából munkát akartam, néhány új barátot, akikhez igazán kötődöm, és több önbizalmat. Olyan nagy kérés ez? Biztosan nem. Mit tettek mások, akiknek van munkájuk, közeli barátaik, és gazdag, teljes életet élnek, amit én nem tettem meg? Végül, egyre növekvő félelemmel, arra a következtetésre jutottam: új élményekben volt részük, kockázatot vállaltak, új kapcsolatokat építettek. Valójában „odakint” voltak, éltek a világban, ahelyett hogy bentről bámulták volna azt.

Egyszer hallottam, amikor Willow, egy régi kolléganőm, a New York-i útjáról mesélt. Willow megállt, hogy megsimogassa egy nő kutyáját a Prospect Parkban: ennek az lett a vége, hogy a nővel töltötte az egész napot, egy jazzklubban voltak hajnali négyig, és később az új barátja kapcsolatai révén megkapta álmai állását. A barátjával is úgy ismerkedett meg, hogy egy fesztiválon sorban álltak a WC előtt. Egy buliban beszélgetett egy orvossal, és a beszélgetés közben tudta meg, hogy hipoglikémiás. Egész életét ezek a véletlen találkozások alakították. Pusztán azért, mert úgy döntött, hogy beszélget, és meghallgatja az embereket, akikkel éppen megismerkedett, ahelyett hogy teljes sebességgel elmenekülne előlük, miközben azt mormolja: „Nem beszélek angolul!”

Mi történne, ha kitárnám az életem ajtaját? Vajon javulna a helyzet?

Bár elfogadtam magam olyannak, amilyen vagyok, nem lettem tőle túl boldog életemnek ebben a szakaszában. Az introvertáltságom miatt feljogosítva éreztem magam arra, hogy elzárkózzak másoktól.

Bár élveztem az introvertált világomat, egy részem azon gondolkodott, hogy mit hagyhatok ki. Amikor definiálsz valamit vagy valakit, elkerülhetetlenül lekorlátozod. Önbeteljesítő jóslattá vált az, ahogyan magamat láttam: „Beszéd? Én nem tartok beszédet”, vagy „Buli? Nem rendezek bulit”. Elfogadtam magam olyannak, amilyen vagyok, de túlságosan féltem attól, hogy szembenézzek a félelmeimmel, kimozduljak, és átéljem azokat az élményeket, amelyekre annyira vágytam.

A pszichológia alapképzésem alatt felvettem egy idegtudományi kurzust, részben azért, mert annyira érdekeltek az öröklött és tanult hatások közötti interakciók. De most, hogy már felnőtt vagyok, mennyit változhatok az új tapasztalatok hatására?

Már Shakespeare is megmondta: „Légy hű önmagadhoz.” Igen. De én nem akartam az örökkévalóságig odaláncolni magam a bizonytalanságomhoz és a szorongásaimhoz. Nem akartam megállni a fejlődésben. Hiszen emberek vagyunk. Megvan bennünk a képesség a növekedésre és a változásra.

És amikor erre rájöttem, belül egy kis hang azt mondta: „Ezt a baromságot!” Az introvertált címke jó ürügyként szolgált arra, hogy elrejtőzzek a világ elől.

Egészen idáig ragaszkodtam a szintrovertált státuszomhoz, és ez szinte lehetetlenné tette számomra azokat a dolgokat, amelyekre titokban annyira vágytam – a munkát, ami érdekel, új, tartalmas kapcsolatokat, nevetéssel teli barátságokat, és olyan élményeket, amelyeket nem terveztem meg kínos alapossággal.

Introvertált voltam, aki egy gödörben ül, de nem azért csücsültem a gödörben, mert introvertált voltam. Rengeteg boldog introvertált van, akik élvezik az életüket, de én ki akartam mászni ebből a gödörből – és úgy gondoltam, hogy egy, a mostaninál nagyszerűbb élet végső soron boldogabbá tenne.

De ehhez valamin változtatni kell.

Kérdés: Mi történne, ha egy félénk introvertált egy évig úgy élne, mint egy társaságkedvelő extrovertált? Ha tudatosan és készségesen hozná magát olyan veszélyes társas helyzetekbe, amelyeket egyébként mindenáron elkerülne?

Vajon az életét megváltoztató élmények világa tárulna fel előtte?

Vagy az erdőben kötne ki, ahol gyomokat enne, és csak a farkasokkal társalogna, amíg meg nem hal alultápláltságban, egyedül, de valahogy mégis boldogan, hogy soha többé nem kell a bitcoinról társalognia?

Lássuk a medvét!

KALANDOM A SZAUNÁBAN,

avagy

mélyponton

Angol származású férjemmel Pekingben ismerkedtünk meg, olyan körülmények között, ahogyan két félénk ember a legvalószínűbb módon egymásba szerethet: a munkahelyünkön flörtöltünk egymással Messengeren, kétasztalnyi távolságra egymástól úgy, hogy még csak egymásra sem néztünk. Sam és én ugyanannál a magazinnál dolgoztunk, és ez volt a legelső alkalom, hogy tökéletesen éreztem magam valaki mellett, akihez még vonzódtam is. Aztán végre sor került egy személyes beszélgetésre is, majd elköltöztünk Ausztráliába, összeházasodtunk, és végül az észak-londoni Islingtonban kötöttünk ki, ahol egy pirinyó lakásban rendezkedtünk be.

Közel három éven keresztül próbáltam megszokni Pekinget, a várost, ahol a helyiek mindig megmondják, mit gondolnak rólad. A helyi teaház tulajdonosa? Szerinte túl kövér vagyok. A háziasszonyom? Szerinte meg túl sovány. A kedvenc gyümölcsárusom? Azt gondolta, hogy nem iszom elég meleg vizet. Valójában mindannyian ezt gondolták.

A helyiek azt is megkérdezték, hogy a magazin szerkesztőjeként mennyit keresek (nem túl sokat), miért hordok vékonyka szandált ebben a nagy, piszkos városban (mert fiatal vagyok és ostoba), vagy miért vagyok olyan nyúzott (láttad mostanában Peking légszennyezettségi adatait?). De így legalább mindig tudtam, hányadán állunk.

Ezek után azt feltételeztem, hogy Angliában, egy nyelvi akadályoktól mentes országban gyerekjáték lesz a beilleszkedés. Ráadásul ott voltak a régi barátaim is, és Sammel is együtt lehettem. A Kínában eltöltött három év káosza után Londonban tátva maradt a szám: mennyi zöld terület! Fegyelmezett sorban állás! A vécéken van ülőke! Szinte euforikus állapotba kerültem, ahogy végignéztem egy nagy Sainsbury’s áruház teljes csokoládé- és chipsfelhozatalát. Széttárt karokkal akartam végigsétálni a városon. Azt akartam, hogy London ugyanúgy szeressen engem, ahogy én szeretem őt.

London azonban nem szeretett engem.

Annyira nem, hogy London (vagyis egy londoni) ellopta a pénztárcámat és a vízumomat, ezzel együtt pedig azt a jogomat is, hogy az Egyesült Királyságban dolgozhassak. Ha London meg akart büntetni, akkor azt nagyon passzív-agresszív módon tette, mert a vízumom hiánya azt is jelentette, hogy nem hagyhatom el az országot. Bebörtönzött, de nem engedett dolgozni.

És ez még csak a kezdet volt. Egy nő megköszönte nekem a vonaton, hogy elvettem a táskámat, és szinte biztos voltam benne, hogy valójában azt mondta: „Ajánlom is, te ribanc.” Egy férfi mellém préselődött a mozgólépcsőn, és az, ahogyan megkérdezte, „Megengedi...?”, majdnem könnyekre fakasztott. Amikor az emberek azt kérdezték tőlem, hogy szeretnék-e valamit csinálni, gőzöm sem volt, hogy ez most valami parancs, baráti jó tanács vagy csupán szarkasztikus megjegyzés.

És a barátok? A leghétköznapibb helyeken is nehezen találnék új barátokat, nemhogy Londonban. Az emberek inkább magukba zárkóznak, különösen nyilvános helyen. Ez eleinte csodálatos volt. Soha senki nem jött oda hozzám beszélgetni. Békén hagytak. Egyszer megbotlottam és elestem egy zsúfolt utcán, fényes nappal. Elkezdtem a „Kösz, jól vagyok, jól vagyok, tényleg” című előadásomat. De senki sem állt meg. Meghatódva feküdtem a földön. Ezek az emberek még introvertáltabbak, mint én!

Mivel nem dolgozhattam brit vízum nélkül, a napjaimat Vacsoracsata-maratonokkal töltöttem. Ebből a tévéműsorból, amely Nagy-Britannia kulturális csúcsteljesítménye, borzasztóan izgalmas dolgokat tudtam meg, például hogy a legtöbb brit vacsoraparti végén buggyantott körtét esznek, és a vendégek titokban kibeszélik a házigazdát, miközben az ágya szélén üldögélnek.

Néhány hónap múlva visszakaptam a vízumomat, és érett felnőtt módjára elhelyezkedtem egy marketingügynökségnél, ahol cipőkről írtam blogbejegyzéseket. A specialitásom az volt, hogy útmutatókat írtam arról, milyen cipőt viseljünk az időjárástól függően – ez egy olyan fontos kérdés, amire a legtöbb ember hétéves korára már mesteri módon tud válaszolni.

Mire észbe kaptam, Sam és én már néhány éve Londonban éltünk. És ez alatt az idő alatt az összes londoni barátom elköltözött. Most talán azt hiszed, ez túlzás. Nem az. Rachel, a legjobb egyetemi barátnőm, Párizsba költözött. Ellie, egy jó barátom Kínából, visszaköltözött Pekingbe. Az angol kollégák, akikkel jóban voltam, vidékre vagy a külvárosba költöztek. London egyre magányosabb hely lett. Az utcák ismerősek voltak ugyan, de mint mindig, most is tele voltak idegenekkel. Beleástam magam a munkába: blogbejegyzésekbe, ügyféltalálkozókba és cipőkbe temetkeztem.

Aztán egy végzetes estén részt vettem egy díjátadó ünnepségen a munkahelyemen. A főnökeim egy díjat ajánlottak fel annak a személynek, aki a legtovább marad az irodában; aki a hétvégéit is bent tölti. Annak a személynek, aki „szívét-lelkét beleteszi a munkájába”, magyarázták. Örökmécses díjnak nevezték el. Kinyitották a borítékot, és meghallottam a nevemet. Ahogy a rögtönzött színpad felé tartottam, a férfi kollégák hátba veregettek, és gratuláltak, hogy nincs életem. Összeszorítottam a fogamat, mosolyt erőltettem magamra, és átvettem a díjat.

Még a nevemet is belegravírozták. Később, amikor hazavittem, úgy éreztem, mintha egy elátkozott tárgy lenne, akárcsak Frodó gyűrűje, csak nem olyan mindenható és csillogó, sokkal inkább egy kolonc, a kudarcom szimbóluma. Kudarcnak éreztem, mert annyira nem érdekelt a munkám, és azt sem tudtam, mit kezdjek az életemmel. Úgy éreztem, nem az az ember vagyok, akit csodálni tudnék, aki új dolgokat próbál ki, aki kockáztat, és aki a nehezebb utat választja.

Frodó gyűrűjéhez hasonlóan ezt a kupát sem lehetett csak úgy megsemmisíteni, nem dobhattam a kukába vagy a tűzbe. Láttam a filmelőzetest – feltételeztem, hogy úgyis visszatalál hozzám. A lehető legméltatlanabb helyre tettem. „Kapd be!” – suttogtam halkan a kupának, miközben bezártam egy szekrénybe, és otthagytam, hogy ott rohadjon meg fél tucat bevásárlószatyor és egy üveg lefolyótisztító mellett.

Másnap a munkahelyemen megtudtam, hogy az előző évben egy Dave nevű kollégám nyerte el az Örökmécses díjat. Dave-vel kapcsolatban a következő a helyzet: mindig olyan szerencsétlennek tűnt. Minden egyes nap ugyanazt a szendvicset ette. A céges karácsonyi bulin, amikor egymás mellett ültünk a sarokban, részegen bevallotta nekem, hogy bármit megtenne azért, hogy elmehessen a cégtől, csak nem tudja, hogyan.

Alaposan megnéztem magamnak Dave-et. Aztán csináltam valami oltári nagy hülyeséget, ami nagyon-nagyon jólesett. Kiléptem a munkahelyemről.

Mivel nem volt másodállásom, szabadúszónak kezdtem titulálni magam. Az én esetemben a „szabadúszó” eufemizmus volt arra, hogy pizsamában bóklásztam a lakásban, és lázba jöttem, valahányszor megláttam a macskákat a kertben. Még mindig írtam blogbejegyzéseket cipőkről, de most már kevesebb pénzért, miközben a süppedős kék kanapénkon tespedtem. Ahogy reggelente elnéztem az ingázó embereket, az jutott eszembe, hogy egy kilencmilliós városban élek, és naponta csak két emberrel beszélek: Sammel és egy baristával.

A barista nem volt valami beszédes fickó. Samnek pedig megvolt a saját élete az otthonunk falain kívül: volt egy munkahelye, amit szeretett, kollégái, akikkel jóban volt, eljárt egy esti futóklubba, és persze ott voltak a legjobb barátai, akikkel összejártak meccset nézni. Megvolt a maga kis külön világa, nekem pedig rajta kívül nem volt más. Minden reggel, amikor elment dolgozni, a fejemre húztam a takarót, mert semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy teljesen egyedül nézzek szembe egy újabb szürke nappal. Senki sem várt rám sehol. A bátyám küldött egy sms-t: „Rég nem hallottam felőled – fogalmam sincs, mi van veled. Boldog vagy?”

Ez az utolsó kérdés teljesen összetört. Nem mondhattam el a családomnak, akik olyan messze voltak, hogy egy mély gödör alján ülök, és nem tudom, hogyan másszak ki belőle. Még Samnek sem tudtam bevallani. De hogy őszinte legyek, még magamnak sem.

Egy hideg, téli napon 11 órakor ébredtem, miután az előző éjszakát azzal töltöttem, hogy kiguglizzam, „vannak-e fekete lyukak”, „ADHD-ban szenvedek-e”, „Mick Jagger és David Bowie barátok voltak-e”. Küldtem egy e-mailt Rachelnek is, aki most a Csatorna túlsó partján él, hogy bevalljam: valószínűleg figyelemhiányos hiperaktivitási zavarom van, mert úgy tűnik, hogy egyik feladatról a másikra ugrok, de mintha sosem készülnék el semmivel. Rendetlen voltam, feledékeny, nehezen tudtam koncentrálni.

Rachel a következőt válaszolta: „Nem is tudom… mindaz, amit elmondtál, nekem sokkal inkább depressziónak tűnik. A depresszió egyik tünete az, hogy nem tudsz koncentrálni. Talán beszélned kellene valakivel…”

Mit értett azon, hogy mindaz, amit elmondtam? Visszakerestem az előző e-mailemet. Így fejeztem be: „Várom a nagy semmit.”

Gyorsan be is zártam a számítógépemet.

Amikor az ember még ifjú és bohó, azt gondolja, hogy kreatív, izgalmas és teljes életet él majd. Én azonban szép lassan sarokba szorítottam magam, és az egyetlen előre vezető utat egyre inkább egy hosszú, sötét folyosónak éreztem, ahol minden ajtó becsapódik az orrom előtt. Azt leszámítva persze, hogy a korlátlanul elérhető közösségi média korában ezek gyakorlatilag üvegajtók voltak, amelyeken keresztül bekukkanthattam minden elbűvölő kortársam fotogén életébe, amelyet tizenöt-húsz legközelebbi barátjukkal osztottak meg.

Lényegében egy erődöt építettem magam köré, tele könyvekkel és egy táblával a falon, amin az állt: „AMÚGY SINCS RÁD SZÜKSÉGEM!”

Pedig volt. Rachel jól látta. Nekem is muszáj volt észrevennem. Eljött az idő, hogy kitörjek az egyre kényelmetlenebbé váló komfortzónámból. Tudtam, hogy nem azért vagyok depressziós, mert introvertált vagyok. Introvertált vagyok, aki történetesen depressziós. Gyűlöltem azt, akivé váltam. Újra akartam mindent kezdeni.

Beiratkoztam tehát egy edzőterembe.

Talán nem ez tűnik a legjobb megoldásnak arra a problémára, amivel valójában küzdöttem, és mielőtt azt gondolnád, hogy ez a történet arról szól, hogyan változtatta meg az életemet a fogyás, hogyan gyógyította meg a depressziómat, és hogyan lettem milliomos, ki kell hogy ábrándítsalak. Ez a történet a külvilágba tett első, bizonytalan lépéseimről szól. Hogy lassan újra beilleszkedjek a társadalomba. Hogy kimozduljak otthonról. Egy szintrovertált első lépései, aki megpróbál nem szintrovertált lenni. De ez a történet valami sokkal fontosabb dologról is szól: a kibúvókról. És néhány laza plankről.

Azért csábultam el, mert az edzőterem ingyenes tagságot kínált, ha részt veszel heti három fitneszórán, és megnyered a házon belüli fitnesz- és fogyókúra-kihívást. Ahogy körülnéztem, azt láttam, hogy ebbe az edzőterembe csupa szuper fitt nő jár. Hajukat menő lófarokba fogták össze. Elégedettnek tűntek. Olyan nők, akik minden bizonnyal valóra váltották a szüleik álmait azzal, hogy orvosok-ügyvédek-bankárok lettek, nem pedig olyan nők, akiknek a feneke a kanapé párnáiba süpped, miközben blogbejegyzéseket írnak arról, hányféle módon lehet egy bakancsot befűzni. Nem olyan nők, akiknek már egy hajmosás is eseményszámba megy.

Ha sikerülne megcsinálnom, és megnyerném az edzőtermi kihívást, ingyenes tagságot kapnék, és végre egy olyan csoporthoz tartoznék, akiknek látszólag rendben van az életük. Talán még egy-két barátot is szereznék. Emellett fittebb és talán boldogabb is lennék (endorfinok szabadulnak fel, könnyebben emelgetem a súlyzókat, divatos sampont használok az öltözőben stb.).

Biztos voltam abban, hogy megnyerem a versenyt, mert könnyű az ilyen dolgokat megnyerni, amikor semmi más nem történik az életedben. És igazam lett. Hétről hétre csökkent a vetélytársak száma, sorra hullottak ki az emberek, mert nem tudtak az előírt heti három edzésen részt venni.

Az utolsó hétre pedig már csak két potenciális győztes maradt. Én és egy Portia nevű nő.

Sajnálatos módon mély ellenszenv alakult ki bennem Portia iránt.

Az egész jövőmet erre a hülye versenyre tettem fel, és most le kellett győznöm őt. Elkezdtem számba venni a rideg, kőkemény tényeket: egy hét múlva lesz a mindent eldöntő végső mérés. A verseny arról szól, hogy a testsúly hány százalékát sikerül ledobni. Ha már itt tartunk: mitől függ a súlyunk? A zsírtól, az izomzattól és a csontoktól. No és persze a víztől.

A lelkes éjszakai guglizásaim során a következő teljesen hétköznapi tényre bukkantam: a birkózók és bokszolók rendszeresen 4-6 kiló vizet veszítenek néhány nap alatt, hogy „beférjenek a súlycsoportjukba”.

Máris beszippantott a fekete lyuk, a birkózó- és bokszblogok világa, amelyeket kizárólag Brandon nevű srácok írtak az ugyanilyen nevű srácoknak. Ezek a blogok részletes útmutatással látták el az olvasókat arról, hogyan lehet villámgyorsan kihajtani a felesleges vizet a szervezetből. Voltak pofonegyszerű trükkök, mint például feketekávét kell inni (vízhajtó hatása van), de akadtak kicsit extrémebb dolgok is, mint például szedjek koffeintablettát, vagy kortyolgassak gyermekláncfűteát. Szóval igyak kávét? Minden normális ember ezt teszi. Egyébként is iszom kávét mindennap.

Azóta, hogy Portia miatti kétségbeesésemben először rogytam le a kanapéra, Sam nagyon türelmes volt velem és a küldetésemmel. Ez egészen a mindent eldöntő mérlegelés előtti napig tartott, amikor elmagyaráztam neki, hogy a verseny napján csak az amatőrök zuhanyoznak, merthogy a test a bőrön keresztül is képes vizet felszívni. Ezzel akár plusz egy kilót is felszedhetünk. Lehet, hogy éppen ezen az egy zuhanyzáson múlik a győzelem.

− Azért jelentkeztél erre a versenyre, hogy egészséges és boldog legyél, most pedig másról sem tudsz beszélni, mint hogy legyőzöl valami Portia nevű nőszemélyt, arról, hogy miért jó a koffeintabletta, és hogy miért nem fogsz soha többé zuhanyozni.

− Csak holnap nem fogok zuhanyozni! − kiáltottam vissza. − És végül nem vettem koffeintablettát. Az tényleg őrültség lenne.

Visszatértem a birkózóblogokhoz, ahol felfedeztem, mi a legcélravezetőbb stratégia: a szaunázás. De szó sincs semmiféle méregtelenítő, skandináv, érezd-jól-magad gyógyfürdős tespedésről. A szauna egyetlen célt szolgál: kiégetni a vizet a testedből. A maximális izzadás érdekében Brandonék azt tanácsolták, hogy teljesen felöltözve kell szaunázni.

Szeretek szaunába járni. Akár el is mehetek szaunázni. Miért lenne bűn, ha egy nő csak úgy elmegy szaunázni? Nem ihat egy nő feketekávét, hagyhatja ki a zuhanyzást, és mehet szaunázni? Dehogynem!, bizonygattam magamnak. Persze hogy megteheti. Egy nő lazán megteheti mindezeket a dolgokat egy teljesen normális napon.

Samnek egyértelműen igaza volt. Elfelejtettem, hogy miért is mentem az edzőterembe, túlságosan lefoglalt az, hogy legyőzzem Portiát. Oké, az egyik részem tisztában volt azzal, hogy nagyon nincs rendben, amit csinálok. Nem tetszett, akivé váltam – de már több mint egy éve vesztesnek éreztem magam, és kétségbeesetten vágytam már egy győzelemre. Elértem a mélypontot.

A végső mérlegelés napján beléptem a szaunába. Fekete, hosszú ujjú pólóba, fekete melegítőnadrágba és gyapjúzokniba bújva huppantam le a forró fadeszkákra. Száraz forróság áradt szét a testemben. Úgy néztem ki, mint egy feketébe öltözött nindzsa, aki ad magára. Lehunytam a szemem, és hátradőltem.

Azokra a birkózóblogokra gondoltam, amelyek ide juttattak. Hozzám hasonlóan az amatőr birkózó hőseim is tudták, hogyan kell áldozatot hozni azért, hogy elérjék azt, amit akarnak. Arra gondoltam, ők biztosan megértenék, hogy érdemes a szaunában ülve pár percig izzadni, ha ez azt jelenti, hogy az életed újra a régi kerékvágásba kerül, és megspórolod az edzőtermi tagsági díjat.

A szaunában már kezdett elviselhetetlenül meleg lenni, de a nehezén már túl voltam – úgy döntöttem, hogy egy képmutató seggfej leszek. Már csak annyi a dolgom, hogy kibírjam azt a tizenöt percet, ami még hátravan. Csak becsukom a szemem, és várok. Meg tudom csinálni. Egy skarabeusz sztoikus nyugalmával ücsörgök a hőségben.

Nehéz volt azonban a zen szellemében elmélyedni, mert a recepcióslány nem hagyott békén. Állandóan bemászkált, hogy megnézze, jól vagyok-e, mert roppant gyanúsnak találta a viselkedésemet. Kitárta a szauna ajtaját, kiengedve az összes forró levegőt, én pedig állandóan felugráltam, és visszacsuktam, a kezemmel jelezve, hogy a vékony üvegablakon keresztül is beszélgethetünk egymással. Néhányszor megismételtük ezt a rutint – ő kinyitotta az ajtót, én pedig becsaptam az orra előtt, hogy bent tartsam a meleget.

− Miért vagy ruhában? Ez tiszta őrültség! Vetkőzz már le! – kiabálta az üvegen keresztül.

Ekkorra a ruhámból már facsarni lehetett a vizet, olyan izzadt voltam.

− Nem. Én így akarok szaunázni! – mondtam neki, és nem adtam további magyarázatot.

Keresztbe font karral ültem. Amikor harmadszor is megpróbálkozott, rákiáltottam:

− Az ég szerelmére! Tűnj már el innen!

Megdöbbent, de végre békén hagyott.

Nagy nehezen sikerült megnyugodnom. A szám kiszáradt. Vizet nem ihatok, mert az meghiúsítaná a látogatásom eredeti célját, de már majdnem szomjan haltam. Harminc másodpercenként megnéztem az órát. Öt perc telt el; egy órának tűnt. A sarokban lévő magazinok után nyúltam, hogy eltereljem a figyelmemet, de mindegyik a férfi fitneszről szólt. Letargikusan lapozgattam, és egy nyári cikkre bukkantam, amiben arról írtak, hogyan lehetünk biztonságban a szabadtéri túrák során. Ostoba módon átfutottam a hőgutáról szóló részt: „A hőguta, amelyet a túlzott izzadás, a kiszáradás és a túlmelegedés okoz, agykárosodást és/vagy halált okozhat.” Hűha, mit jelentsen ez?

A szám még jobban kiszáradt. Aznap még nem ittam egy korty vizet sem. Erőteljesen izzadtam egy tűzforró szaunában. Minden együtt van, ami egy hőgutához kell. Mindezt szándékosan tettem. Tényleg hőgutát akarok kapni? Vagy már kaptam is? És egyáltalán mi az a hőguta?

Teljesen bepánikoltam. Itt fogok meghalni, ebben a szaunában. Lelki szemeim előtt azonnal megjelent a gyászjelentésem: „Hőgutát kapott, miközben ingyenes edzőtermi tagságot akart nyerni Észak-Londonban.” A szüleimnek azt mondják majd, hogy bérgyilkosnak öltözve haltam meg, miközben egy 8 perces hasizomgyakorlat leírását olvastam.

Még mindig szép lassan főttem, de valami kihűlt bennem mélyen legbelül. Teljesen elvesztettem a fejem. Tuti hiányzik egy kerekem, és nem most ment el az eszem.

Kinyitottam a szauna ajtaját.

Később egy kávézóban kortyolgattam a vizemet, és kedvetlenül bámultam a semmibe. Még több vizet ittam. Hazamentem, és végigheveredtem a kanapén, mert már nem maradt másra energiám.

Mi történt velem? Egy munkanélküli, barátok nélküli és most már teljesen eszement nő vagyok.{2}

Nem igazán vagyok büszke arra, hogy épp egy szaunában kerültem mélypontra, a Men’s Health magazint olvasgatva. Totál elvesztettem a józan ítélőképességemet. Már nem tudtam, hol végződik a természetes introvertáltságom, és hol kezdődik a depresszióm és a magányom. Hiszen valaha boldog introvertált voltam, de a félelem, a bizonytalanság és a megrekedés miatt sikerült beleragadnom egy gödörbe.

Aznap leltárt készítettem: semmitmondó életet éltem, és kíváncsi voltam, vajon élvezném-e, ha izgalmasabb lenne. A szívem mélyén tudtam, hogy ez azt jelentené, nyitnom kell, mégpedig mások felé. Sok ember felé kell nyitnom. Rengeteg cikket olvastam arról, milyen nehéz a harmincasoknak barátokat szerezni, és tudtam, hogy a magamfajtáknak valószínűleg még rosszabb. Az én olvasatomban a barátságban vagy a) a legjobb barátom vagy, és megosztom veled minden intim titkomat, vagy b) idegen vagy, veszélyes és ismeretlen, aki bármelyik pillanatban lecsaphat.

A kávézó ablakán át figyeltem a világot, amely haladt tovább a maga útján, nélkülem. Hiányoztak a barátaim, akik szétszóródtak a nagyvilágban. Egyáltalán nem hozott lázba semmi. A valóság a következő volt: úgy éreztem, hogy az életem szépen elmegy mellettem.

Tudtam, mit kell tennem.

Beszélgetnem kellene új emberekkel – nem cseverészni, hanem olyan igazi, „na és apád mit szólt hozzá” típusú beszélgetéseket folytatni. Beszédeket tartani. Egyedül utazni, és új barátokat szerezni az úton, minden társasági meghívást elfogadni, elmenni a partikra, és nem elsőként eljönni.

És ha mindezt túlélném, nekivágnék a félénk emberek Everestjének: stand-up fellépést vállalnék. Az „életed legnagyobb kalandja” utazás helyett ez a „saját legnagyobb rémálmod” lenne.

Végül, hogy teljes legyen a vezeklésem azért, hogy a huszonkettedik születésnapi meglepetésbulimon túl korán felkapcsoltam a villanyt, rendeznék egy hatalmas vacsorapartit, ahová meghívnám azokat az embereket, akikkel az út során találkoztam, és nem rúgnám ki őket egy óra múlva. Jól szórakoznék, csevegnék, ünnepelnék.

Olyan lenne, mint a kocogás: nagyon izzasztó és kényelmetlen, szívszorítóan fájdalmas, de hosszú távon talán jót tenne nekem.

Fogalmazzunk úgy, hogy extrovertálttá válnék.

Adtam magamnak egy évet.

SZÓBA ÁLLOK IDEGENEKKEL,

avagy

új emberek a láthatáron

Jóképű ez a mellettem ülő fickó. Magas, sötét hajú és jóvágású. Kedves, kék szemű. Kockás inget visel. A farmernadrágja szárát felhajtotta.

Oldalvást pillantgatunk egymás felé, és összeakad a tekintetünk. Mély levegőt veszek, és megszólalok:

− A szüleim távol élnek, és sokkal boldogabbnak hisznek, mint amilyen vagyok, és nem tudom elviselni a gondolatot, hogy rájöjjenek, néha mennyire nem tudok mit kezdeni az életemmel.

Ő csak pislog. Aztán megszólal:

− Már tíz hónapja nem láttam a családomat, és rájöttem, hogy egyáltalán nem hiányoznak, és attól félek, hogy emiatt rossz ember vagyok.

Megint rajtam a sor.

− Félek, hogy soha nem fogok elég pénzt keresni – mondom. – Tök mindegy, mi van, állandóan az az érzésem, hogy miután kifizettem az adómat, egy fillérem sem marad. Soha. Attól tartok, hogy mindig ezzel fogok küzdeni.

Te jössz, haver!

− Kisebbrendűségi komplexusom van a feleségemmel szemben, mert ő jóval többet keres, mint én – mondja.

Tényleg nagyon igyekszik.

− Az összes közeli barátom elköltözött, vagy eltávolodtunk egymástól, és attól félek, hogy soha nem lesz még egy olyan közeli barátom, akinek bármit elmondhatnék, és ez elszomorít – mondom, miközben a hangom kissé remeg.

− Nagyon nehezen barátkozom. Ezért is jöttem el ma este. Azt mondtam a feleségemnek, hogy valami munkahelyi dolog – nem is tudja, hogy itt vagyok.

Megszólal a csengő.

Chris és én ugyanarra a tanfolyamra jelentkeztünk. A hirdetés szerint a kurzus során megtanuljuk, hogyan teremtsünk jobb kapcsolatot másokkal. Arról persze fogalmunk sem volt, hogy ez azt jelenti, vadidegenekkel kell megosztanunk legbelső, személyes titkainkat. Ezt elfelejtették megemlíteni a brosúrában.

− Ha attól, amit kimondasz, vesztesnek érzed magad, akkor jól csinálod! – kiáltja bátorítóan Mark, a csoportvezetőnk.

Chris és én egyetértően bólintunk, miközben egyre lejjebb csúszunk a székünkben.

Beletrafált.

Az extrovertált emberek egyik jellemző tulajdonsága, hogy szeretnek mások társaságában lenni. És feltehetően interakcióba is lépnek velük. Sőt, még beszélgetnek is. Ez sok mindent jelent.

Ha hozzám hasonlóan te is csak pár embert ismersz, akkor logikus, hogy a „többiek”, akikkel kapcsolatba kerülsz, idegenek lesznek számodra. És íme extrovertáltságom évének első hatalmas buktatója: félek idegeneket megszólítani.

Londonban hamar megtanultam, hogy ha nyilvános helyen szóba elegyedsz egy idegennel, úgy néznek rád, mintha pofon vágtad volna őket: döbbenten és sértődötten. Ugyanakkor úgy érzik, elárultad őket azzal, hogy áthágtad a társadalmi szerződést, amelynek betartását mindannyian vállaltuk: rajtad kívül nem létezik senki más. Nem egy brittől hallottam már, hogy csak az amerikaiak és a dilinyósok állnak szóba idegenekkel. Vagy, az északiak hírnevét tekintve, egész Yorkshire. Aztán persze ott van még az a pokoli érzés is, hogy mindenki fültanúja lesz a kínos beszélgetésednek.

Néhány évvel ezelőtt a kedvenc londoni kávézóm egyik asztalán találtam egy doboznyi kitűzőt. Kivettem egyet. Ez állt rajta: „Beszélek idegenekkel.” Azonnal vissza is dobtam, mert attól féltem, hogy valaki meglátja a kezemben. Ennyi erővel akár az is lehetett volna rajta: „Pókokat eszem.”

Számomra az idegenekkel való beszélgetés olyasvalami, amit csak végső esetben tesz meg az ember: mondjuk, eltévedtél egy ismeretlen környéken, lemerült a telefonod, eltört a lábad, tájfun van – de akkor is csak abban az esetben, ha a fentiek egyszerre következnek be.

Tudom, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki ezt gondolja. A nagyvárosi csúcsforgalomban mindannyian összepréselődünk a tömegközlekedési eszközökön, lényegében összebújunk, néma csendben. Igaz, hogy a hónaljadba lóg az arcom, de beszélgetni? Azt már nem!

Azért csak visszamentem egy olyan „Beszélek idegenekkel” kitűzőért. Az jutott eszembe, hogy a „csevegő turista” milyen remek halloweeni jelmez lehetne, ijesztgethetném vele a londoniakat. Mindenesetre évekig eszembe sem jutott a kitűző, amíg nem olvastam egy cikket, ami meglepett: állítólag az emberek boldogabbak lesznek attól, ha kénytelenek idegenekkel beszélgetni.

Ez idő tájt egy New Yorkból Londonba tartó repülőn egy háromszemélyes sorban ültem két férfi mellett. Azonnal az alapértelmezett, elzárkózó üzemmódba kapcsoltam: feltettem a fülhallgatómat, és mereven bámultam előre. Ne szólj hozzám, én itt sem vagyok! És tényleg úgy tűnt, hogy működik a dolog, mert a két fickó inkább egymás felé fordult. Hamarosan már grillrecepteket cserélgettek, majd kiöntötték a szívüket, és a telefonjukon családi fotókat mutogattak egymásnak. Mire a Heathrow-n leszálltunk, az egyikük meghívta a másikat a pénteki születésnapi bulijára.

Ezen totál ledöbbentem. Ha egy hatórás repülőút során ennyi minden történik, akkor mennyit veszítettem azzal, hogy nem vettem tudomást a többtucatnyi, vagy inkább több száz idegenről, akikkel nap mint nap találkoztam? Tényleg lemaradtam a mindent megváltoztató receptekről, születésnapi partikról és a-vállamon-kisírhatod-magad élményekről?

Az extrovertáltak szívesen töltik az idejüket más emberek társaságában, ezért legelőször is megpróbálok fesztelenül elbeszélgetni ezekkel a más emberekkel. Már a puszta gondolattól is kiráz a hideg.

És mi van, ha teljesen tehetségtelen vagyok benne?

Vajon az angol társadalom örökre kiközösítene, és száműzne egy olyan szigetre, amely tele van dilinyós és beszédkényszeres emberekkel: amerikaiakkal, az Oxford Street-i állomás előtt álldogáló emberekkel, akik megpróbálják megmenteni a lelkedet, autókereskedőkkel, hétéves gyerekekkel és a bárokban lebzselő halálosan magabiztos férfiakkal?

Mert ez abszolút igazságtalannak tűnik: és nem is akarok ebben részt venni.

A legelső napon elhatározom, hogy a legjobb lesz, ha úgy kezdem, ahogyan folytatni akarom: rögtön belevágok az első, potenciálisan életveszélyes kísérletembe.

Veszek egy nagy levegőt, határozottan odalépek egy nőhöz, aki reggel 8-kor a buszmegállóban álldogál, mire ő azonnal hátat fordít. A busz felső szintjén foglalok helyet a többi reggeli ingázóval együtt. A mellettem ülő nő a telefonjába merülve Candy Crusht játszik. A buszon senki nem beszél. A szívem hevesen ver, miközben a fejemben különböző mondatokat próbálok összerakni a cukorkákról, de aztán a nő észreveszi, hogy a telefonját bámulom, és úgy érzem, mintha azon kapott volna, hogy a dekoltázsába bámulok. Küldetés lefújva.

A buszos kudarcaim kicsit a kedvemet szegik, és úgy döntök, hogy könnyebb terepen próbálok szerencsét. Bemegyek egy kávézóba, és megszólítom az ismeretlen baristát. Meg tudom csinálni, igaz? Csak beszélgetek a kedves kávés emberrel.

− Ön biztosan új itt – szólítom meg magabiztosan, mert tudom, hogy válaszolnia kell, hiszen a munkájához hozzátartozik, hogy barátságos legyen a vendégekkel.

− Három éve itt dolgozom – válaszolja.

A mellettem ülő vendég felnevet.

Egy kis részem most hal meg.

Olvastam valahol, hogy a magányosság vagy az elszigeteltség a korai elhalálozás egyik kockázati tényezője, ami akár azt is jelentheti, hogy az idegenekkel való beszélgetés meghosszabbítja az életet. Bár most inkább úgy érzem, mintha az enyémből éveket vett volna el. Segítségre lesz szükségem. Méghozzá szakember segítségére. De kihez forduljak?

Másnap, miközben a kezemben tartom a „Beszélek idegenekkel” kitűzőmet, rájövök, hogy szükségem lesz másokra, akik a következő évben végigkísérnek az ismeretlen területre vezető úton. Szakértők. Guruk. Mentorok. Olyan emberek, akik vigyáznak rám, nehogy egyenesen a szakadékba zuhanjak.

Gyors kutakodás után úgy döntök, hogy felhívom Stefan G. Hofmannt, a Bostoni Egyetem pszichoterápiás és érzelemkutató laboratóriumának igazgatóját – coachként olyan embereknek segít, akik rettegnek a másokkal történő interakciótól. Enyhe német akcentussal azt mondja nekem, hogy „a szociális szorongás gyakori jelenség. Társas lények vagyunk. Azt akarjuk, hogy a társaink elfogadjanak bennünket, és nem szeretnénk, ha elutasítanának. Ha valakiben nincs szociális szorongás, akkor valami komoly baj van vele”.

Ez is valami.

Megkérdezem Stefant, hogy szerinte könnyebb-e idegenekkel beszélgetni, ha nem Angliában van az ember, ami számomra fontos kérdés. Lehet, hogy annyira beégetem magam ebben a kellemes, zöld országban, hogy ki kell vándorolnom innen.

− Azt hiszem, ez a várostól is függ. Boston például keményebb hely, mint New York, ahol sokkal beszédesebbek az emberek. Én Németországból származom, ahol mindenki nagyon merev. Szinte lehetetlen szóba elegyedni egy némettel. De ha egyszer felhívod magadra a figyelmet, nagyon segítőkészek tudunk lenni – mondja.

Tapasztalatai szerint a szociális szorongás leküzdésének a leghatékonyabb módja, ha szembenézünk vele, vagyis az expozíciós terápia: az embereket olyan helyzeteknek teszik ki, amelyek a legnagyobb félelmet jelentik számukra. Például azt kérheti a páciensétől, hogy álljon ki az út szélére, és hangosan énekeljen. Vagy egy másik páciensnek száz idegenhez kell odamennie a metrón, és 400 fontot kérni tőlük. De az is előfordul, hogy valakinek mindennap le kell öntenie magát kávéval nyilvános helyen.

Ugye tudod: ezek az ember leggyakoribb rémálmai.

− De – folytatja Stefan – senki sem fog kirúgni, elválni tőled, vagy letartóztatni téged azért, mert ezeket a dolgokat csinálod.

A módszer az esetek 80 százalékában hatékonynak bizonyul a szorongás enyhítésében. Tehát mégiscsak van valami rendszer ebben az őrültségben.

− Mit… mit javasolna nekem? − Muszáj ezt a kérdést feltennem.

− Nos, mitől fél?

És máris egy rögtönzött terápiás ülés közepén találom magam, és pár kérdés után bevallom, a legnagyobb félelmem az, hogy egy idegen furcsának és hülyének tart.

− Akkor talán az lenne a legjobb, ha egy olyan beszélgetést építenénk fel, amelyben ön odamegy egy vadidegen emberhez, és mond neki valami őrületes hülyeséget – javasolja. – Esetleg megkérdezhetné egy idegentől a következőt: „Jó napot, elfelejtettem, hogy van-e Angliának királynője, és ha igen, hogy hívják?” Pontosan ezeket a szavakat kellene elismételnie, semmi többet.

A szívem majd kiugrik a helyéről. Ő azonban folytatja tovább:

− Nem választhat azonban kizárólag kedves idős hölgyeket vagy barátságosnak tűnő embereket. És azt sem mondhatja, hogy „Bocsánat, elfelejtettem, ki is a királynő…”, mert ez már védekező magatartás, és akadályozza a félelem leküzdését – teszi hozzá Stefan.

− Nagyszerű – nyögöm ki.

Inkább törném el mindkét lábam egy heves tájfunban egy félelmetes, ismeretlen helyen, mint hogy Londonban idegeneknek feltegyem a világ leghülyébb kérdését.

− Ön szerint mi történne, ha megtenné?

Azt felelem, hogy szerintem az idegen azt gondolná, hogy hazudok, csak szívatom, vagy amnéziában szenvedek. Vagy, ami a legvalószínűbb és – számomra – a legvégzetesebb, azt gondolná, hogy egy idióta vagyok.

− Rendben, és akkor mi történne? Képzelje el!

Becsukom a szemem.

− Biztosan forgatnák a szemüket, és simán faképnél hagynának. Vagy, ha a metrón történne, mindenki engem bámulna, és azt gondolná, hogy fura és hülye vagyok.

− Remek. Remek – mondta Stefan. – Amit most leírt, az egy olyan reális forgatókönyv, ami bármelyikünkkel megtörténhet: megkérdezünk valakit, az a szemét forgatja, és odébbáll. Tehát az illető azt hiszi, hogy hülyék vagyunk, és kész. Az élet megy tovább. Milliónyi ember él a világon, és akadnak köztük olyanok, akik hülyének néznek minket, és ez így van rendjén.

− Már a puszta gondolattól is kiráz a hideg – vallom be.

− Tudja, mit gondolok? – teszi fel a kérdést Stefan.

− Mit? – kérdezek vissza.

− Mi lenne, ha kipróbálná?

Idegesen felnevetek. Stefan meg a reakciómon nevet. Mindketten nevetünk. És csak nevetünk. Leteszem a telefont.

A kanapémra pillantok, majd vissza a telefonomra. És a kitűzőre, amit a kezemben szorongatok. „Beszélek idegenekkel.”

Felállok, és felkapom a kabátomat.

Annyira ideges vagyok, hogy azt hiszem, akár le is tartóztathatnak. Valószínűleg le is kellene tartóztatni azért, amit most fogok tenni: rendbontásért és a nyugalom megzavarásáért. (Esetleg érzelmi bántalmazásért? Szerintem ez már kimerítheti az érzelmi bántalmazás vétségét.)

Egy férfi közeledik felém a metró peronján. A negyvenes évei elején jár, tengerészkék öltönyt visel, és úgy néz ki, mint akinek nagyon sietős a dolga. Egyre közelebb ér hozzám. Még közelebb.

Ahogy elmegy mellettem, hadonászni kezdek az orra előtt. Hirtelen megtorpan, és meglepődve rám néz.

− Elnézést, elfelejtettem… – kezdem a szöveget, de elakadok.

Türelmesen várakozik és figyel.

− Ööö… van Angliának királynője? És ha igen, mi a neve? – mormolom a betanult mondatot.

− Angliának királynője? – ismétli hitetlenkedve, szemöldökét felhúzva.

− Igen. Van-e királynője? Kicsoda… ki az a nő? – teszem fel a kérdést.

− Viktória – vágja rá.

Az összes lehetséges forgatókönyvet végigfuttatom a fejemben, ez a válasz azonban nem szerepelt közöttük.

− Viktória? – kérdezek vissza.

− Ja.

− Szóval ön azt mondja, hogy Anglia királynőjét Viktóriának hívják?

Most én vagyok az, aki elképedt.

− Igen – mondja, és ezzel felpattan a metróra.

Teljesen összezavarodtam, és máris megállítom a következő embert, akit meglátok: megint férfi, de ő a húszas éveiben jár, legalább két méter magas, melegítőben van, és tornazsákot cipel. Gyorsan felteszem neki is a kérdést, ő pedig szórakozott megvetéssel néz rám.

− Hát Viktória – mondja, majd továbbsétál.

Oké, akkor tegyük most félre egy kicsit az extrovertált kísérletet – tényleg senki sem tudja, ki az angol királynő?

És én tudom egyáltalán, hogy ki Anglia királynője?

Még mindig kábultan megállítok négy nőt egymás után, és mindegyikük azt válaszolja: „Erzsébet.” Néhányan döbbenten nevetnek, mások aggodalmasan elhallgatnak, és mindannyian úgy néznek rám, mintha lassú felfogású lennék. Az egyik még meg is kérdezi, hogy jól vagyok-e. De senki sem hívja a rendőrséget.

Én pedig nem halok meg.

Stefannak igaza volt.

Persze, most már komoly kétségeim vannak afelől, hogy az átlagos britek mennyire vannak képben a történelemmel és/vagy az aktuális eseményekkel. És én? Kösz, jól vagyok. Sőt, még annál is jobban. Egyenesen beleszédülök abba, hogy felvettem a kesztyűt. Szinte repülök haza, és örömömben szanaszét rugdosom a földön heverő faleveleket.

Egyesek szerint nincs hülye kérdés, de azzal, hogy feltettem a leghülyébb kérdést, végre szembenéztem azzal a félelmemmel, hogy random emberekkel beszélgessek.

Az önbizalmam az egekig szárnyalt. Súrolta a délceg-amerikai-férfi-vagyok-négy-sör-után magasságát. Lehet, hogy tényleg meg tudom csinálni.

Másnap egyedül eszem egy szusibárban, és élvezem az ebédidő magányát. Épp a fűszeres tonhalba harapok bele, amikor egy hatalmasat tüsszentek, és a fekete farmernadrágomat beteríti a szusi. És pont abban a pillanatban szólal meg egy férfihang a hátam mögött:

− Nem gond, ha ide ülök?

A szám tele étellel, az orrom folyik, mindent beterítenek a rizsdarabok, miközben egy öltönyös üzletember várakozóan néz rám. Jaj, ne! Ez szörnyű. Ez borzalmas. Mindkettőnknek.

A székre mutatok, bólintok, és bénán egy szalvétába motyogom:

− Bocsánat, éppen tüsszentettem.

Leül.

Megállapítom, hogy ennél a tüsszentésnél rosszabb már nem történhet: innen már csak felfelé vezet az út. Veszek egy nagy levegőt.

Amikor végre felnéz a telefonjából, lecsapok rá:

− Honnan jött? – teszem fel a kérdést.

Kiszúrtam az akcentusát. Francia. Elmosolyodik, aztán mintha gesztikulálva azt akarná a tudomásomra hozni, hogy folytatná az ebédjét, de nem fog tőlem ilyen könnyen szabadulni.

− És Franciaországban hol él? Önnek… mi a véleménye a Brexitről? – Tudnám ezt jobban is csinálni, de a beszélgetés azért elég szépen halad. (És igen, a férfi valójában sértőnek találja a Brexitet.)

Az elkövetkező napokban hét alkalommal vitatom meg a hirtelen jött hideg időjárást.

− Ön szerint az idén lesz hó? – kérdezem meg vadidegen emberektől. Senki sem tudja.

− Muszáj innom egy kávét – mondom egy ötvenes éveiben járó nőnek, miközben sorban állunk a Pretben.

− Igen – mondja. – A kávé jót tesz.

Mindenki, aki hallótávolságon belül van, szintén meg akar halni.

Kiderült, hogy a „small talk”, avagy csevegés szinte kikerülhetetlen.

Gyakran simogatom meg a kutyákat az utcán, és úgy teszek, mintha ez csupán ürügy lenne arra, hogy beszélgessek a gazdáikkal. Egy történetmesélős rendezvényen beszélgetésbe elegyedek a mellettem ülő nővel, és az időjárásról csevegünk. A buszon az előttem ülő gyerkőc és a nagymamája barkochbáznak. Hirtelen közbeszólok: „Róka?” Zavartan bámulnak rám, de aztán szép lassan elfogadják, hogy én is beszálltam a játékba (egyébként mosómedve volt a megoldás).

Úgy érzem magam, mint a parasztbácsi a nagyvárosban. De bárhogy próbálkozom is, nem sikerül túllépni a felszínességen. Stefan abban segített, hogy szóba merjek állni idegenekkel. Most olyan valakire van szükségem, aki abban segít nekem, hogy kapcsolódhassak is hozzájuk.

Ezért elhatározom, hogy felhívom a következő szakértőt: Nicholas Epley-t, a chicagói Booth School of Business viselkedéstudományi professzorát. Ő az a pszichológus, aki miatt belevágtam ebbe az egész kalandba. Azt állítja, hogy azok az emberek, akik idegenekkel beszélgetnek ingázás közben, sokkal boldogabbnak érzik magukat. Elmondom neki, hogy nekem ez roppant furcsának tűnik: azt állítja, hogy az emberek tényleg szeretnek beszélgetni egymással a buszon vagy a metrón? De hát nem az a LEGROSSZABB hely arra, hogy valaki emberekkel beszélgessen?

− Nekem ez tűnik a legmegfelelőbb helynek – mondja. – A többi helyen az emberek már más dolgokkal foglalkoznak. A metrón vagy a buszon csak ülnek, és nem csinálnak semmit.

Vagy Candy Crusht játszanak.

Nick szerint valószínűleg a kölcsönös tudatlanság következménye az, hogy a londoni metrókocsik olyan csendesek: igazából mindenki szeretne beszélgetni, csak azt hiszik, hogy mások nem akarnak. A vonat tele lehet olyan emberekkel, akik szívesen kezdeményeznének beszélgetést, mégis némák maradnak.

Ezt az elméletét Chicagóban le is tesztelte. A vizsgálati alanyok következetesen úgy gondolták, hogy őket jobban érdekli a szomszédjukkal való beszélgetés, mint a mellettük ülőt az, hogy velük beszélgessen.

− Feltettük a következő kérdést: ön szerint az emberek hány százaléka lenne hajlandó beszélgetni, ha ön szólítaná meg őket? A vonaton utazók szerint 42 százalékuk, a buszon utazók szerint 43 százalékuk lenne hajlandó erre.

Tévedtek. A beszélgetésre nyitott emberek tényleges aránya majdnem elérte a 100 százalékot. Tehát tulajdonképpen mindenki, kivéve Morrissey-t, az angol énekest, aki a városi legenda szerint egyszer egy fergeteges hollywoodi házibuliban félrevonult egy üres szobába, és szép csendben teázgatott.

− Nyilván vannak olyan emberek, akik nem reagálnak – mondja Nick –, de nem ez volt az általános tapasztalat.

Totál ledöbbenek azon, milyen lazán beszél Nick erről.

− Szóval azt mondja, hogy eljönne Londonba, és egész álló nap csak utazgatna fel-alá a metrón, és idegenekkel beszélgetne? – tettem fel neki a kérdést.

− Minden további nélkül – válaszolta.

Tartóztassák le ezt az embert!

Oké, rendben, ő talán képes erre, de mi a helyzet az introvertált emberekkel, akik esetleg azt szeretnék, hogy mindenki hagyja őket békén utazás közben? Vajon a kutatás során összehasonlította az introvertáltak és az extrovertáltak reakcióit?

− A felmérésbe bevontunk introvertált és extrovertált embereket egyaránt. Kísérleteink során a személyiséget figyeljük – és az eredmények egyáltalán nem azt mutatták, hogy az extrovertáltak boldogabban beszélgetnek idegenekkel, mint az introvertáltak.