Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tasmina Perry: Seven Nights in Paris

Copyright © 2023 Tasmina Perry

Originally published by Sunflower & Co 2023

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 518 9

Péntek

1. fejezet

Egy… kettő… három… MOST!

Zoe vett egy mély lélegzetet, és bent tartotta.

– Már majdnem – szűrte Kate az összeszorított foga között. – Ez az!

Zoe óvatosan kiengedte a levegőt, és felkészült a széthasadó varrás vagy szétpattanó cipzár hangjára. De semmi; finoman lecsúsztatta két kezét a ruha oldalain.

– Milyen érzés? – tudakolta Kate.

– Szoros – nevetett Zoe. – A kérdés inkább az, szerinted hogy néz ki?

Zoe Hayes rápillantott legjobb barátnőjére, s próbált olvasni az arckifejezésében. Persze most már túl késő, akkor is, ha a ruha förtelmes. Nem egészen egy óra múlva Zoe végigvonul a marylebone-i városháza anyakönyvi hivatalának széksorai között: nem volt semmiféle B terv.

Nézte Kate-et, aki fejét félrehajtva szemrevételezte a ruháját, mint már annyiszor, mielőtt este szórakozni indultak. Kate Paige, született Harbour iskoláskoruk óta volt a barátnője, amikor is az első napon egymás mellé kerültek a rye-i gimnáziumban, ahol betűrendben kellett a padokba ülniük. Ettől a káprázatosan szerencsés véletlentől fogva mindenen együtt mentek keresztül: a szerelmi bánatokon, a turbódiétákon és a tequilával tüzelt diszkókon a görög tengerparti városban, Falirakiban. Egyvalami azonban garantált volt: Zoe tudta, hogy a legjobb barátnőjétől őszinte választ kap. Kate beharapta az ajkát, és felpillantott.

– Nagyon szép vagy – felelte csillogó szemmel. – Egyszerűen gyönyörű!

Zoe motyogott valami önmagát lekicsinylő dolgot, de Kate a fejét rázva felemelte az egyik kezét.

– Komolyan, Zo – erősködött, és a teljes alakos tükör felé fordította. – Nézd csak meg!

Zoe odafordult, és alig ismert rá a nőre, aki visszanézett rá. Elbűvölően festett, felnőttnek látszott. Mézszőke haja ki volt fésülve az arcából, így jól érvényesült a szép, virágokkal kirakott fülbevaló.

Nyakát egyszerű aranyszív díszítette, a Mike-tól kapott első – és egyetlen – Valentin-napi ajándéka. A hosszú, elefántcsontszínű, sellő fazonú menyasszonyi ruhát a South Molton Streeten lévő Music Roomban találta a dizájner-mintadarabok kiárusításán. Többe került, mint amennyi Zoe egyhavi lakbére, de úgy vélte, hogy később befestheti a praktikusabb feketére, és különben is, mikor költekezzen az ember, ha nem élete nagy napján?

– Köszönöm – fordult a barátnője felé.

– Mit?

– Hogy eljöttél velem megvenni a ruhát, hogy megcsináltad a hajamat, és egyszerűen azért, hogy velem vagy.

– Persze hogy itt vagyok neked. Ez az esküvőd napja, Zo. Azt akarom, hogy ez legyen életed legjobb napja.

A szavak szívből jövőnek hangzottak, de Zoenak feltűnt, hogy Kate nem néz teljesen a szemébe. Zoe csaknem ugyanolyan jól ismerte a legjobb barátnőjét, mint önmagát – és érezte, hogy Kate eltitkol valamit. Talán mégiscsak tré a ruha.

– Mondd ki, Kate – kérte Zoe enyhén szorongva.

Kate hallgatott egy pillanatig.

– Nézd, én vagyok a legjobb barátnőd. Ezer éve ismerjük egymást. Testvéremként szeretlek. Ami azt illeti, közelebb állok hozzád, mint a nővéremhez. Szóval az én kötelességem feltenni neked a kérdést.

Zoenak nem kellett megkérdeznie, melyiket, és érezte, hogy összeszorul a gyomra.

– Egészen biztos vagy ebben, Zoe?

Zoe lehunyta a szemét. Ne most. Kérlek, ne most!

– Nincs egy kicsit késő ehhez a beszélgetéshez? – Derűsen kérdezett vissza, de a hangjából nem tudta eltüntetni az élt.

– Nos, talán beszélhettünk volna róla, ha egyszer is láttunk volna az elmúlt hat hétben – felelte Kate. – De te mással voltál elfoglalva.

Zoe szeretett volna tiltakozni, de a barátnőjének igaza volt. Még a forgószél sem volt elég jó leírás a románcára Michael Greennel; amióta két hónappal korábban belebotlott Mike-ba, minden szabad óráját vele töltötte, ami azt jelentette, hogy Kate-re nem maradt ideje. Mindössze egy vacsorát tudtak összehozni a Zoe eljegyzését követő héten a Covent Gardenben – és való igaz, hogy csak azon mutatta be újdonsült vőlegényét Kate-nek és a férjének, Ricknek.

– Azért nem találkoztunk, mert szerelmes vagyok, Kate – jelentette ki. – Nem így kell ennek lennie?

A barátnője odalépett hozzá, és megfogta a kezét.

– Zoe, nagyon örülök, hogy őrülten szerelmes vagy, de olyan gyorsan történt ez az egész, hogy biztosan akarom tudni, hogy alaposan átgondoltad, és száz százalékig biztos vagy benne.

Zoe elfordította a fejét.

– Nem arról van szó, hogy elszöktünk Gretna Greenbe, vagy részegen egy gyors esküvőt tartottunk Las Vegasban.

– Nem – de hat hét, Zoe… – erősködött Kate. – Ez akkor is gyors.

Ezzel nehéz volt vitatkozni. Csakugyan gyorsan történt minden. Az első csóktól nem egészen hatvan nap alatt jutottak el az anyakönyvi hivatalig; a Marks & Spencerben a karácsonyi ajándékok becserélésének időszaka is hosszabb. De amikor Zoe Mike-ra gondolt, ahogy sötét haját hátrasöpri a homlokából, meg a barna szemére, a szíve kis bukfencet vetett, és mosoly terült szét az arcán. Ez csak jó jel, nem?

– Tényleg, valóban száz százalékig biztos vagyok benne. Igen, gyors volt, de amikor az ember tudja, akkor tudja.

Persze Zoe pontosan tudta, mire gondol Kate: hogy Zoe ezeket a szavakat már korábban is kimondta, hogy nem először ugrik bele valamibe páros lábbal – ezúttal azonban komolyan gondolja.

– Mennyi időbe telt, mire rájöttél, hogy Rick az igazi? – kérdezte.

Kate-en látszott, hogy meglepődött.

– Úristen, ez nehéz kérdés.

Kate az egyetemi gólyahéten ismerkedett meg a férjével, Rickkel, és utolsó évesen házasodtak össze. Rick belépett a rendőrséghez, Kate pedig tanítani kezdett, született két imádni való gyerekük, és boldog elővárosi életet éltek. A felnőtté válás legkonvencionálisabb útját járták be, a normális, unalmas, kiszámítható utat – és Zoe ennek minden egyes lépéséért irigyelte Kate-et.

– Azt hiszem… úgy egy hónappal a megismerkedésünk után már tudtam – folytatta Kate. – Nem voltam benne biztos, de azt hiszem, tudtam.

– Na látod!

Kate szélesen elmosolyodott.

– Ott a pont.

De aztán lehervadt a mosolya.

– De mégis, Lucas után, úgy gondoltam, meg kell kérdeznem. A legjobb barátnőknek ez a dolguk.

Lucas. Már az elhangzó név, a puszta rágondolás is árulásnak tűnt az esküvője napján, de nem hibáztatta a barátnőjét, amiért szóba hozta. Lucas francia volt, őrülten jóképű és tehetséges, egy másik hurrikán, ami magával sodorta Zoet, és arra a gondolatra – sőt, kinyilatkoztatásra – késztette, hogy ő az igazi. Csak éppen jött egy vihar, ami széttépte őket. Ez a probléma azzal a férfitípussal, amelyikhez Zoe vonzódik – szexi, kreatív fajták, tekintélyes megbízhatatlansági bűnlajstrommal.

– Lucas más volt – mondta halkan.

És ez igaz is volt. Élete két nagy szerelme egymás szöges ellentéte. Lucas fotóriporter és egykori háborús tudósító volt, természeténél fogva kíváncsi és spontán: kockázatvállaló és adrenalinvadász. Mike ezzel szemben komoly és összeszedett, és észszerű dolgokat csinál, például konditerembe jár, odafigyel az étrendjére és befizet a nyugdíjalapba. Ő volt az első olyan férfi azok közül, akikkel randizott, aki öltönyt viselt a munkahelyén. Ő ezt először figyelmeztető jelzésnek tartotta, de a fenébe is, piszok jól mutatott benne.

– Nézd, őszintén hiszek benne, hogy a kapcsolatom Lucas-val – és a véget érése is – okkal történt. Ha nem szakítottunk volna, sosem költöztem volna Hastingsbe, hogy a virágboltban dolgozzam, sosem rúgtak volna ki abból az állásból, és sosem kúsztam volna vissza hozzád.

– És nem könyörögtél volna, hogy vigyelek el egy érzelgős táncolós-piálós estére – tette hozzá Kate vigyorogva.

– Pontosan. És ha mindez nem lett volna, sosem ismertem volna meg Mike-ot.

Zoe őszintén hitte, hogy mintha a sors vezette volna el addig a pontig. Teljesen összezuhant, amikor Molly, a Virágözön virágbolt tulajdonosa, közölte vele, hogy az üzlet nem bír el két teljes munkaidős dolgozót. Zoe elmenekült Hastingsből, és Kate-ék házában húzta meg magát: nem volt hová mennie. Kate eltökélte, hogy felvidítja, ezért elvonszolta a West Endre, hogy fojtsa a bánatát karácsonyi ginbe; ekkor futott bele Mike-ba. És teljesen belezúgott.

– Szeretem őt, Kate – jelentette ki mély átéléssel. – Talán nem éppen a szokott zsánerem, de felnőtt, és én is fel akarok nőni. Mindent újra akarok kezdeni. Igen, gyorsan történt; hát persze. De minek további hat vagy tizenkét hónapot várni, amikor úgyis ugyanide jutunk? Mike-kal akarom tölteni az életem hátralévő részét, úgyhogy miért is ne kezdenénk el most rögtön a közös életünket?

Kate elmosolyodott, majd bólintott. Aztán szorosan magához ölelte Zoet.

– Óvatosan – nyikkant meg Zoe –, már így is alig kapok levegőt.

– Bocs, bocs – mentegetőzött Kate, és elengedte, aztán a szemébe nézett.

– Sajnálom, hogy megkérdeztem. Csak nem akarok kockáztatni. Azt akarom, hogy örökké boldog légy.

Zoe megszorította Kate kezét. Tudta, hogy az az igazi barátnő, akivel nemcsak a vidám és frivol beszélgetéseket lehet lefolytatni, hanem a nehezeket is.

– Kopp-kopp! – Mind a ketten ugrottak egyet az ajtó felől érkező hang hallatán.

– Rick! – zihálta Zoe, s a tükör mellett lógó órára pillantott.

– A francba, már ennyi idő van? – kiáltotta. – El fogok késni! Le fogok maradni a saját esküvőmről!

Kate a két kezébe fogta Zoe arcát.

– Lélegezz mélyeket! – vezényelt szigorú ábrázattal. – Be és ki, be és ki!

Zoe lehunyta a szemét, és szót fogadott. Kezdett kicsit megnyugodni.

– Ez az! – dicsérte meg Kate, és megpaskolta az arcát. – Most pedig maradj ott, amíg beengedem álmaim pasiját a szobába.

Rick besétált; az a fajta férfi volt, aki természetes tekintéllyel rendelkezik; kopasz, magas és jó felépítésű, akár egy rögbijátékos, ami, feltételezte Zoe, hasznos egy rendőr számára. Szolgálaton kívül azonban hajlamos volt ezt azzal bagatellizálni, hogy rövidnadrágot és pólóinget hordott, aminek a tükrében a mai átalakulása annál drámaibbra sikeredett. Jól szabott, sötétkék hajszálcsíkos öltönyében és a hozzá felvett bíborvörös nyakkendőjében úgy festett, mint egy 1950-es évekbeli búgó hangú sanzonénekes: divatos és nett volt.

– Alaposan kicsípte magát, igaz? – jegyezte meg Kate elismerően.

– Akárcsak te, édesem – kacsintott Rick a feleségére. – Nos, akkor – folytatta, és tapsolt egyet. – Készen áll rá a piruló menyasszony, hogy bekísérjem az esküvőjére?

– Azt hiszem…

Zoe a hasára szorította a kezét, és vett egy újabb mély lélegzetet.

– Annyira ideges vagyok! – mondta, felpillantva a mennyezetre.

Rick megszorította a vállát.

– Ne legyél! Minden rendben van. Fantasztikusan nézel ki, az idő tökéletes odakint, és megkóstoltam a miniszendvicseket – nagyon finomak! – mondta a férfi, és úgy cuppantott összecsippentett ujjaira, akár egy séf. – Semmi miatt ne aggódj, jó?

Zoe elmosolyodott, és érezte, hogy a feszültség egy része elpárolog belőle. Rick a londoni rendőrségnél dolgozott, de arról ábrándozott, hogy lesz egy kocsmája Cotswoldsban. Ínyenc és borszakértő, összeszedett és gyakorlatias – ha azt mondja, hogy minden tipp-topp a nagy napra, hisz neki.

– Nos, akkor – szólalt meg Kate egy iskolai diákképviselő hatékonyságával. – Előreszaladok, megnézem, minden rendben van-e a városházán. Ne felejtsétek el, hogy legkésőbb tizenöt perccel a szertartás előtt oda kell érnetek, hogy végigvegyétek az anyakönyvvezetővel a formaságokat. Mike-nak most kell nála lennie.

Zoe bólintott. Nem volt különösebben babonás, de nem akart a szertartás előtt találkozni a vőlegényével. Mike a saját lakásában töltötte az éjszakát, és külön beszél az anyakönyvvezetővel. Láthatóan minden gördülékenyen ment, de azért a formaságok szótól Zoe ideges lett. Minden olyan rohamtempóban zajlott – egy lemondás miatt kapták meg a tízórás időpontjukat az anyakönyvi hivatalban –, hogy Zoe nyugtalankodott, nem feledkeztek-e meg valamiről.

Kate még egyszer utoljára megölelte.

– Gyönyörű vagy – súgta Zoe fülébe, majd kiviharzott a szobából. A hirtelen mozdulat nem segített lecsillapítani Zoe idegeit, de amikor Rickhez fordult, a férfi a karját nyújtotta neki.

– Jó nap lesz a mai – jelentette ki magabiztos mosollyal.

***

Az anyakönyvi hivatal tízperces sétaútra volt, de úgy tűnt, mintha egy szempillantás alatt odaértek volna. Zoet feszélyezte, hogy a menyasszonyi ruhájában megy az utcán; úgy érezte, mintha ő volna az egyetlen, aki nem kapta meg az értesítést arról, hogy a jelmezbál elmarad, Rick azonban azzal terelte el a figyelmét, hogy elmesélt egy vicces történetet a balesetre hajlamos cockapoojukról1. Amikor megálltak egy lámpás gyalogátkelőnél, Rick eléje lépett, és karját széttárva védte Zoet egy busz kerekeitől, amelyek sziszegve csapták fel egy pocsolya vizét. Zoe megvizsgálta világos ruháját, de az továbbra is makulátlanul tiszta volt.

– Köszönöm – mondta szélesen mosolyogva. – Nem igazán vágynék arra, hogy úgy nézzek ki az esküvőm napján, mint egy Jackson Pollock-festmény.

– Mondtam, hogy ma minden tökéletes lesz.

Talán igaza van Ricknek. Sütött a nap, és Zoe hunyorogva nézte a fénylő úttestet, amely még vizes volt a korábbi záportól; minden felfrissült, és csak úgy szikrázott.

És aztán már ott is volt: a marylebone-i városháza. Magas, impozáns és előkelő. Zoe várt kicsit, mielőtt fellépdelt a kőlépcsőn. Úgy érezte, mintha valaminek a legszélén állna, a szegély felett kikandikáló lábujjakkal. De hát az ember nem töltheti az életét a partvonalon, nem igaz? Néha meg kell fognunk valakinek a kezét, és ugornunk kell.

– Hirtelenjében olyan feldobódott lettem – bukott ki belőle, és egy kicsit erősebben szorította Rick karját. – Tudtad, hogy Paul McCartney is itt házasodott? És Ringo Starr. És Liam Gallagher. Kétszer is.

Az Eduárd korabeli épület nem volt olyan romantikus, mint némelyik képeslapra kívánkozóan szép templom, amelyekben Zoe barátok esküvőjén vagy munka címén megfordult – ám ami hiányzott belőle a meseszerűség terén, azért bőven kárpótolt a hely romantikája. Azok az emberek, és most én, gondolta magában.

– A Paddington-terem az emeleten van – mondta Rick, amikor felértek a lépcső tetejére, és bementek. Az volt az anyakönyvi hivatal legkisebb házasságkötő terme, csupán nyolcan fértek el benne – nem mintha Zoe bármi egyéb részletre emlékezett volna arról az egy alkalomról, amikor látta.

Az emeleten egy kétszárnyú ajtón keresztül egy fatáblákkal burkolt falú folyosóra jutottak. Zoe a kissé szűk ruhája miatt most már alig tudott levegőt venni. Úgy érezte, mintha lebegne.

Egy ötven-egynéhány éves nő lépett ki az egyik oldalszobából, és a kezét nyújtotta.

– Ms. Hayes?

Zoen erőt vett a megindultság, ahogy ráébredt, hogy most nevezik utoljára így.

– Az egyik anyakönyvvezető vagyok. Végig kell vennem néhány részletet önnel.

Zoe ködösnek érezte az agyát. Az anyakönyvvezető hangja fojtottan szólt. Sikerült megerősítenie a nevét és a címét, és a megfelelő helyeken válaszolt igennel, miközben a gyomra egyre erősebben remegett.

Újabb két perc elteltével Zoe és Rick ismét maguk voltak.

Zoe megnézte az óráját. 9.58. Már csaknem itt az idő.

– Mondd, hogy minden rendben lesz – kérte Ricket, és halkan, idegesen felnevetett.

Rick rápillantott.

– Ide figyelj, nem engednélek besétálni abba a terembe, ha nem gondolnám azt, hogy Mike a legalkalmasabb férfi a szerepre. Higgy nekem; minden rendben lesz.

Zoe határozottan bólintott. Rick jóváhagyását fontosnak tartotta, különösen Kate legutolsó kérdései után. Mióta az édesapja meghalt, Kate és Rick pótolták számára a családot, és Rick mindig is erőteljesen védelmezte; az évek során teketóriázás nélkül ráragasztotta a „semmirekellő” címkét a korábbi barátaira, ha úgy találta, hogy nem bánnak vele jól, sőt, nem egyszer azt is felajánlotta, hogy utánuk néz a rendőrségi számítógépben. Zoe nem volt benne biztos, hogy ez teljesen legális, de méltányolta a gesztust.

– Gondolj csak bele – folytatta Rick. – Néhány óra múlva már nászúton lesztek.

– Párizs mindig jó ötlet, nem igaz? – felelte Zoe, kipréselve magából egy mosolyt.

– El kell mennetek abba a vendéglőbe az Eiffel-toronyban. Turistáknak való giccses dolognak tűnik, de tavaly oda vittem el Kate-et a tizedik házassági évfordulónkon. Jules Verne a neve, a második emeleten van. Mike ismeri.

– Már tíz éve? – álmélkodott Zoe. Eszébe jutott Kate és Rick esküvője, egy ettől nagyon elütő ceremónia, egy hétvégi, fantasztikus esemény Oxfordshire-ben, ahol egy csúcsos tornyú falusi templomból egy hatalmas pajtába mentek át, amelyben elfért a családtagjaikból és barátaikból álló százötven fős vendégsereg. Belenézett a férfi szemébe.

– Mi a titkotok, Rick?

– Titkunk?

– Tudod, a boldogsághoz. A hosszú házassághoz.

Rick egy pillanatra elgondolkodott.

– Legyetek vidámak, legyetek kedvesek, azt hiszem. Hagyjatok egymásnak teret, hogy a másik önmaga lehessen. Soha ne felejtsétek el, hogy egymás oldalán álltok.

– A te szádból ez nagyon könnyűnek hangzik.

– Sosem könnyű, de amikor rendben van, működik.

Zoe a folyosó végéből zenét hallott.

– Köszönöm – mondta. – Hogy vállaltad az átadásomat.

– Tudod, hogy apukád most itt van velünk.

Zoe szíve összeszorult. Az édesapja három évvel korábban halt meg, és Rick büszkén vállalta a „hitvány pótlék” szerepét, ahogyan fogalmazott.

Megcsókolta Zoe kezét, aztán belefűzte a karját a lányéba.

– Menjünk? – kérdezte, miközben Kate kinyitotta a kétszárnyú ajtót. És Mike már ott várt rá. Sötétkék öltönyében, ropogósra keményített ingében tökéletesen festett. Megfordult és elmosolyodott.

– Igen, jó nap lesz a mai – suttogta Zoe, és úgy érezte, mintha a lábujjai újból azon a szegélyen egyensúlyoznának. És aztán tett még egy lépést Mike felé, készen arra, hogy ugorjon.

Tartalom

Péntek

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

Szombat

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

Vasárnap

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

Hétfő

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Kedd

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

Szerda

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

Csütörtök

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

Péntek

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License