Lois Lowry

SZÁMLÁLD MEG A CSILLAGOKAT

A mű eredeti címe: Number the Stars

Copyright © Lois Lowry, 1989

Published by special arrangement

with HarperCollins Publishers LLC.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

Fordította: Bátori Tamás

ISBN 978-963-324-871-3 (papír)

ISBN 978-963-324-872-0 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gábor Anikó

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Barátomnak, Annelise Plattnek

1

Miért rohansz?

– Versenyezzünk a sarokig, Ellen! – Annemarie megigazította vastag bőrből készült hátitáskáját, hogy tankönyvei egyensúlyba kerüljenek. – Kész? – kérdezte legjobb barátnőjére pillantva.

– Még mit nem! – mondta Ellen nevetve. – Tudod, hogy úgyis te győzöl! Az én lábam nem olyan hosszú. Nem sétálhatnánk csak úgy? – A nyúlánk Annemariehoz képest Ellen duci kislány volt.

– Jó, jó. Nem is azért. De gyakorolnom kell a pénteki atlétikaversenyre. Ezen a héten én akarom megnyerni a tízévesek versenyét. A múlt héten második lettem, de azóta mindennap edzettem. Naaa, Ellen! – könyörgött Annemarie, miközben a távolságot méregette a koppenhágai utca következő sarkáig. – Kérlek…!

Ellen tétovázott, aztán bólintott, és a vállára húzta könyvekkel teli hátizsákját.

– Na, jó. Kész – válaszolta.

– Tűz! – kiáltott Annemarie, és a két lány nekiiramodott. Annemarie mögött ezüstös szőke haj repült, Ellen vállát sötét copfok verdesték.

– Várjatok! – visította a kis Kirsti, akit otthagytak, de a két nagyobb lány nem figyelt rá.

Annemarie gyorsan lehagyta barátnőjét, bár egyik cipője kikötődött, ahogy végigszáguldott az Østerbrogadén, Koppenhága északkeleti részén, a környék kis boltjai és kávézói előtt. Elszaladt egy fekete ruhás, idős hölgy mellett, aki spárgából font bevásárlószatyrot cipelt. Egy babakocsit toló fiatalasszony félreállt, hogy utat engedjen neki. Ahogy elérte az utcasarkot, s lihegve felnézett, úgy érezte, mintha a szíve kihagyna egy pillanatra.

– Halt! – kiáltott rá egy katona.

A német szó ismerős volt, és félelmetes. Annemarie már épp elégszer hallotta korábban is, de eddig még sohasem szólították meg németül.

Mögötte Ellen is lassított, aztán megállt. Messze mögöttük a kis Kirsti legörbült szájjal igyekezett utánuk.

A katonák ketten voltak. Két sisak, két hidegen vizslató szempár, négy tükörfényes csizma állta el a hazafelé vezető utat. Annemarie a fegyverekre pillantott, aztán a megálljt parancsoló katona arcába nézett.

– Miért rohansz? – kérdezte az nyersen, nagyon rossz dánsággal.

Három év – gondolta Annemarie – már három éve itt vannak az országban, és még mindig nem beszélik a nyelvünket.

– Versenyt futottam a barátnőmmel – válaszolta udvariasan. – Minden pénteken futóverseny van az iskolánkban, és jó eredményt akarok elérni, így hát… – Nem fejezte be a mondatot. Ne beszélj már annyit! – mondta magának. Csak arra válaszolj, amit kérdeznek!

Hátrasandított. Ellen mozdulatlanul állt a járdán, néhány méterrel mögötte. Hátrább Kirsti, még mindig duzzogva, lassan közeledett a sarok felé. Egy asszonyt is észrevett, aki a boltja ajtajából csendben figyelte őket.

A magasabbik katona közelebb lépett. Annemarie felismerte, hogy ő az, akit Ellennel Zsiráfnak csúfoltak magassága és szűk gallérjából kinyúló, hosszú nyaka miatt. Ő és a társa mindig itt posztoltak a sarkon.

A fiatal férfi a puskatussal megbökte egy kicsit Annemarie iskolatáskáját.

– Ebben mi van? – kérdezte hangosan.

A kislány a szeme sarkából látta, hogy a boltos csendben visszalép az ajtóból, és eltűnik az árnyékban.

– Tankönyvek…

– Jó tanuló vagy? – kérdezte a katona, kissé csúfondáros hangon.

– Igen…

– Hogy hívnak?

– Annemarie Johansen.

– És a barátnőd? Ő is jó tanuló? – Ellent nézte a háta mögött, aki nem mozdult.

Annemarie hátranézett, pillantása találkozott Ellenével. Bólintott a katonának.

– Jobb, mint én…

– Őt hogy hívják?

– Ellen.

– És ez ki? – kérdezte Annemarie mellé pillantva, ahol hirtelen megjelent a morcos képű Kirsti.

– A kishúgom. – Lenyúlt, és megfogta Kirsti kezét, de az nem engedte, s dacosan csípőre tette a kezét.

A katona lehajolt, és megsimogatta a kislány rövid, kócos fürtjeit. Maradj nyugton! – rimánkodott magában Annemarie, és nagyon remélte, hogy ez a makacs ötéves valahogy megkapja az üzenetet.

De hiába… Kirsti előrenyúlt, és ellökte a katona kezét.

– Ne! – szólt hangosan a katonára.

Mindkét járőr nevetésben tört ki.

– Éppoly bájos, mint az én kislányom – mondta a zsiráfnyakú, már kellemesebb hangon.

Annemarie megpróbált udvariasan mosolyogni.

– Na, menjetek mindnyájan haza! Menjetek, és tanuljatok. És ne rohangáljatok! Nem illik az rendes kislányokhoz.

A két katona elfordult. Annemarie gyorsan lehajolt, megragadta húga kezét, mielőtt még ellenállhatott volna, majd sietve befordult vele a sarkon. Ellen azonnal mellette termett. Kirstit közrefogva szapora léptekkel, szótlanul folytatták útjukat a nagy ház felé, ahol mindkét család lakott.

Már majdnem hazaértek, mikor Ellen végre megszólalt, bár még mindig suttogva.

– Úgy féltem…

– Én is… – suttogta vissza Annemarie.

Amint elérték az utcájukat, mindkét lány egyenesen előrenézett, a kapujuk felé. Ezt szándékosan tették, hogy fel ne keltsék két másik katona figyelmét, akik ezen a sarkon álltak őrt. Kirsti azonban nem törődött ilyesmivel. Előreszaladt, be a kapun. Számára a katonák egyszerűen a táj részei voltak, hiszen egész életében, amíg csak vissza tudott emlékezni, szinte minden sarkon ott álltak, és éppoly lényegtelenek voltak, mint a lámpaoszlopok.

– Elmondod anyukádnak? – kérdezte Ellen, miközben felfelé kutyagoltak a lépcsőn. – Mert én nem. Édesanyám felizgatná magát.

– Én sem mondom el. Mama valószínűleg leszidna, amiért szaladgáltam az utcán.

A második emeleten Annemarie elköszönt Ellentől, és folytatta útját fel a harmadikra. Közben – jól sikerült helyesírás-dolgozatára gondolva – egy vidám köszöntést gyakorolgatott magában.

De elkésett. Kirsti már otthon volt.

– …és meglökte Annemarie iskolatáskáját …és belemarkolt a hajamba! – Kirstiből ömlött a szó, ahogy kibújt a pulóveréből a nappali közepén. – …de én nem féltem. Annemarie félt, meg Ellen is, de én nem!

Johansen asszony felemelkedett az ablak melletti fotelből. Rosenné, Ellen édesanyja is ott ült a szemközti fotelben. Együtt kávézgattak, ahogy azt máskor is gyakran tették. Természetesen szó sem lehetett igazi kávéról, de azért mégis „kávézásról” beszéltek. A náci megszállás kezdete óta nem volt Koppenhágában igazi kávé. És tea sem. Fűszernövényekkel ízesített, forró vizet kortyolgattak.

– Mi történt, Annemarie? Miről beszél Kirsti?

– És Ellen? Hol van Ellen? – kérdezte Rosen néni rémült arccal.

– Már otthon. Nem tudta, hogy itt tetszik lenni. Ne tessék aggódni, nem történt semmi! Csak az Østerbrogade sarkán álló két katona volt. Tetszik tudni, az egyik az a magas, hosszú nyakú, aki úgy néz ki, mint egy kelekótya zsiráf. – Annemarie mindent elkövetett, hogy vicces legyen, és könnyed, de a két felnőtt arcáról nem tűnt el a szorongás.

– Én rácsaptam a kezére, és rákiabáltam! – közölte Kirsti.

– Hát ez nem egészen így volt… – nyugtatgatta Annemarie az édesanyját. – Kiszínezi a dolgokat, mint mindig.

Johansen asszony az ablakhoz lépett, és lenézett az utcára. A környék csendes volt, olyan, mint mindig: emberek jöttek-mentek, gyerekek játszadoztak, és a sarkon katonák álltak. Az asszony Ellen édesanyjához fordult.

– Biztos ingerlékenyek a legutóbbi ellenállási incidensek miatt. Olvastál a De Frie Danskében[1] Hillerød és Nørrebro bombázásáról?

Bár Annemarie úgy tett, mintha elmerülne tankönyvei előpakolásában, azért fülelt, és tudta, hogy édesanyja mire utalt. A De Frie Danske egy illegális újság volt, amit Peter Neilsen hozott nekik néha, gondosan összehajtogatva és eldugva néhány teljesen szokványos könyv és újság között, és mama mindig elégette, miután ő és apa elolvasták. De Annemarie olykor hallotta szülei éjszakai beszélgetéseit az így kapott hírekről: nácik ellen elkövetett szabotázsakciókról, hadianyaggyárakban felrobbantott pokolgépekről.

És tudta, mit jelent az ellenállás. Apa elmagyarázta neki, mikor véletlenül meghallotta a szót, és rákérdezett. Az ellenállás harcosai olyan dán emberek voltak – senki sem tudta kicsodák, mert nagy titokban működtek –, akik elszántan próbáltak kárt okozni a náciknak. Tönkretették a járműveiket, bombákat robbantottak a gyáraikban. Nagyon bátor emberek voltak. Néha elfogták és kivégezték őket.

– Mennem kell… – szólt Rosen néni, és az ajtó felé indult. – Lányok! Holnap másfelé menjetek az iskolába. Ígérd meg, Annemarie! És Ellen is meg fogja ígérni!

– Rendben, Rosen néni, de mit számít az? Minden sarkon német katonák állnak.

– Ezek emlékezni fognak az arcotokra – mondta Rosen asszony az ajtóból visszafordulva. – Fontos, hogy mindig csak egy ember légy a tömegben. Egy a sok közül. Vigyázz, hogy soha ne legyen okuk megjegyezni az arcodat! – Ezzel becsukta maga mögött az ajtót.

– Az én arcomra fog emlékezni, mama! – jelentette be büszkén Kirsti. – Mert azt mondta, hasonlítok az ő kislányára. Azt mondta, aranyos vagyok.

– Ha ilyen aranyos kislánya van, akkor igazán hazamehetne hozzá, jó apa módjára – mormogta magában Johansen asszony, miközben megsimogatta Kirsti arcát. – Miért nem megy vissza a saját országába?

– Mama, van valami ennivaló? – kérdezte Annemarie, s remélte, hogy eltereli végre édesanyja gondolatait a katonákról.

– Szelj egy kis kenyeret. És adj egy darabot a húgodnak is.

– Vajjal? – kérdezte Kirsti reménykedve.

– Nincs vaj – válaszolta az édesanyja. – Tudod jól.

– Bárcsak ehetnék egy süteményt! – sóhajtott Kirsti. – Egy nagy, sárga süteményt, rózsaszín cukormázzal.

Édesanyja nevetett.

– Hosszú emlékezeted van a korodhoz képest! Már egy éve, hogy se vajunk, se cukrunk.

– És mikor lesz megint sütemény?

– Ha vége a háborúnak – mondta Johansen asszony. – Amikor elmennek a katonák.

[1] Szabad Dánia.

2

Ki az a lovas?

– Mesélj nekem, Annemarie! – kérlelte Kirsti a nővérét, ahogy hozzábújt a nagy ágyban, amelyen ketten osztoztak. – Egy tündéreset…!

Annemarie elmosolyodott, és átölelte kishúgát a sötétben.

– A kis hableány jó lesz? – Ez volt Annemarie kedvence.

De Kirsti most nemet intett.

– Inkább azt mondd, amelyik a királlyal és a királynéval kezdődik. És van egy gyönyörű leányuk…

– Hát jó. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy király – kezdte Annemarie.

– …és egy királyné – suttogta Kirsti.

– És egy királyné. Együtt éltek egy csodálatos palotában, és…

– A palotát Amalienborgnak hívták? – kérdezte Kirsti álmosan.

– Csss…! Ne szakíts folyton félbe, mert így soha nem érek a végére. Te is tudod, hogy nem Amalienborgnak hívták. Valahol messze, egy ismeretlen földön volt ez a palota.

Annemarie tovább mesélt, és kikerekítette a király, a királyné és az ő gyönyörű leányuk, Kristen hercegnő történetét. A mesét megtűzdelte csodálatos bálokkal, arannyal hímzett köntösökkel és rózsaszín cukormázas sütemények garmadáival, míg Kirsti mély, egyenletes légzése el nem árulta, hogy elaludt.

Abbahagyta a mesét, várt egy percet, hátha – mint oly sokszor, amikor már azt hitte, hogy húga elszenderedett – Kirsti motyogva megkérdezi: „Aztán mi történt?” De Kirsti most tényleg aludt. Annemarie az igazi dán királyra, X. Christianra és az igazi palotára, Amalienborgra gondolt, Koppenhága belvárosában, ahol élt.

Dánia lakói nagyon szerették Christian királyt. Ő nem olyan volt, mint a mesebeli királyok, akik csak álltak az erkélyükön, és parancsokat osztogattak az alattvalóknak, vagy aranytrónuson ülve követelték, hogy szórakoztassák őket, valamint megfelelő férjet keresgéltek a lányaiknak. Christian király valódi emberi lény volt, komoly, kedves arcú férfi. Amikor még fiatalabb volt, gyakran lehetett látni, ahogy reggelente kilovagolt a palotájából Jubelee nevű lován, és egyedül járta Koppenhága utcáit. Amikor Annemarie még kicsi volt, a nővére, Lise olykor elvitte őt, hogy a járdán állva integethessen Christian királynak. Néha ő is visszaintett nekik, és mosolygott.

– Most már amíg élsz, büszke lehetsz – mondta egyszer Lise –, mert üdvözölt téged egy király.

Annemarie elfordította fejét a párnán, és a félig behúzott függöny résén át kibámult a szeptemberi éjszakába. Mindig elszomorodott, amikor komoly, szeretetre méltó nővére jutott az eszébe. Próbált tehát újra a királyra gondolni, aki még mindig élt… Eszébe jutott egy történet, amit apa nem sokkal azután mesélt, hogy Dánia letette a fegyvert, és egy éjszaka bejöttek a németek, majd elfoglalták helyüket a sarkokon.

Aznap apjának a városban volt dolga. Nem messze az irodájától, a sarkon állt, és várta, hogy átmehessen a túloldalra, mikor Christian király arra lépdelt reggeli lovaglása közben. Az egyik sarki őrszem egy arra járó tizenéves fiúhoz fordult.

– Ki az a lovas? – kérdezte.

Apa mosolygott magában, hogy a német katona még ezt sem tudja, s figyelte, mit válaszol a fiú.