A fordítás alapját képező kiadás:

Daniel Tobey

God Game

St. Martin’s Press, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Tamás Dénes

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 9866 16 4

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020 by Daniel Tobey

© Hungarian translation 2021, Tamás Dénes

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Szüleimnek

doxol: (ige) személyazonosításra alkalmas vagy személyes információt (jellemzően ártó szándékkal) megszerez, majd közzétesz az interneten

doxológia: (főnév) liturgikus formula Isten dicsőségének magasztalására

„Az emberek jobban szerették a sötétséget, mint a világosságot, mert tetteik gonoszak voltak.”

(János 3:19)

1. A Játék

A számítógép képernyőjének kék fénye Charlie és Peter arcán villódzott, amitől úgy néztek ki, mint a kozmosz által megvilágított asztronauták.

– Mondj valamit!

– Nem.

– Most komolyan! Ne parázz!

– Ez hülyeség.

– Nem akarsz találkozni Istennel?

Valaki kopogott az ajtón. Charlie apja.

Peter sietve elnyomta a spanglit. A füstöt kifújta az ablakon.

– Mondd neki, hogy menjen el! – javasolta Peter.

– A te hülye ötleted volt füvet hozni.

– Az lehet, de ha rajtakap, neked is annyi.

Újabb kopogás.

– Mondd neki, hogy maszturbálsz! Az én apámnál mindig bejön.

– Őrült vagy, tudsz róla?

Bizonyos értelemben így is volt. A jóképű, okos és sármos Peter annyira zabolátlanul viselkedett, hogy kirúgatta magát a város legdrágább magániskolájából. De valahol, a felszín alatt valamilyen veszélyes nihilizmus is bujkált a személyiségében. Valami, ami több volt, mint a szokásos morbid, kamaszkori kíváncsiság. Ez vonzotta hozzá Charlie-t, de Charlie-ban még elég sok maradt az eminens tanulóból, hogy az a kis hang a fejében azt szajkózza: „Oké, hogy keressük a bajt, na de ez már egy kicsit sok, nem gondolod?” Charlie apja utálta Petert, és fogalma sem volt, hogy a fiú itt van náluk.

– Charlie, nyisd már ki, beszédem van veled!

– Ne most, apa!

– Gyerünk már, nyisd ki! – próbálkozott az apja a kilinccsel.

– Apa, majd később beszélünk, oké?

– Az iskolából hívtak.

– Később, megígérem. Most dolgom van.

Charlie elképzelte, ahogy az apja a lehetőségeit latolgatja. Az árnyéka megmozdult az ajtó alatt.

– Na jó. De még ma este, oké? Nem holnap. Ma.

– Oké. Megígérem.

Charlie visszatartotta a lélegzetét, és az ajtó alatti árnyékot nézte, ami tétovázott egy pillanatig, aztán eltűnt.

Kifújta a levegőt. Szigorúan nézett Peterre és a félig elszívott spanglira.

– Dobd már el azt a szart!

– Ha-ha! Nem! – mondta Peter, és az ingzsebébe csúsztatta a jointot.

Újra a számítógépre néztek.

Ugyanaz az üzenet villódzott rajta magányosan a fekete képernyőn.

Helló!

– Mondj valamit! – vakkantotta Peter.

Charlie a fejét csóválta. Aztán végül begépelte:

Helló!

Semmi válasz. A kurzor csak villogott.

Vártak egy kicsit. Semmi.

– Próbálkozz valami mással! – javasolta Peter.

Charlie vállat vont.

Ki vagy?

A kurzor felvillant néhányszor, aztán megjelentek a betűk:

Itt Isten beszél.

Peter fölnevetett.

– Ez állati!

– Állati? Ez?

– Bármit kérdezhetsz tőle! Ezt figyeld! – ragadta magához Peter a billentyűzetet.

Mi vagy, nő vagy férfi?

Egy másodperccel később a képernyő így felelt:

Vagyok, aki vagyok.

– Azta! – mondta Charlie gunyorosan.

– Ne a gépet hibáztasd! Kérdezz jobbakat!

Charlie tudta, mit akar kérdezni:

„Miért halt meg az anyám?”

De szó sem lehetett róla, hogy ezt egy hülye számítógépes programtól megkérdezze, még ha az Istennek is nevezi magát.

Charlie felsóhajtott és begépelte:

Miért van háború?

Szünet, aztán:

Mert ölni jólesik.

Hát, ez imádnivaló. Charlie megkérdezte:

Kinek?

Újabb szünet. Charlie arra számított, hogy most jön a lecke az ember sötét szenvedélyeiről, a titkos halálvágyról, az emberiség tudat alatti vérszomjáról a civilizáció vékony máza alatt. A program ekkor így felelt:

Nekem.

Imigyen szólt Isten, vagy legalábbis az első mesterséges intelligenciával felruházott robot, ami Isten karakterét öltötte magára. Mindenesetre így szólt a fáma. Peter szerint, aki szép számmal gyűjtötte az eszement történeteket a 4chanről és az internet más bizarr bugyraiból, informatikusok feltöltöttek egy mesterséges intelligenciát az összes ismert vallási szöveggel az ókortól napjainkig a hívők száma, a begyűjtött adományok összege, a vallás fennállásának hossza és minden más összekaparható információmorzsa alapján súlyozva, és mindezt ráeresztették egy mélytanuló neurális hálóra. Amit a program kiadott, az elméletileg az emberiség Istenről alkotott képének összessége volt, ami ilyenformán életre keltve ki tudta fejezni magát, válaszokat adott, új aranyköpéseket meg életbölcsességeket pufogtatott. Vicc volt az egész. Egy csapat nagyokos kocka buta poénja. Egy újabb időrabló haszontalanság az interneten, mint a macskás videók és az MMO játékok. De Charlie-t most már kezdte érdekelni a dolog. Úgy fest, hogy ez a metaisten haragvó típus. Amolyan ószövetségi fajta.

Szeretsz ölni?

Igen.

De hát te Isten vagy.

Igen.

Elvileg jónak és szeretetteljesnek kellene lenned.

Igen.

Akkor ez… azért ellentmondás, nem?

Charlie várta, hogy mi lesz.

Aztán Isten válaszolt:

Megfelelő körülmények között bárkiből lehet gyilkos.

Peter a képernyőről Charlie-ra nézett, szeme veszélyesen csillogott.

– Mondtam, hogy király, igaz?

Charlie önkéntelenül is megborzongott.

– Most mit mondjak?

– Mondd meg neki, hogy menjen a picsába!

– Kösz, nem. Nem akarom, hogy agyoncsapjon egy villám.

– Ez csak egy csevegőrobot. Ne most gyere nekem a babonáiddal!

– Jó, de érted, még ha csak egy robot, akkor is minek szemétkedni vele?

– Hát nézd, egyrészt azért, mert jó buli. Másrészt azért, mert vicces. És mikor máskor küldheted el Istent a picsába? Ráadásul egy chatüzenetben? Mi lehet ennél vagányabb? Nincs kedved próbára tenni a szerencsédet?

A gondolattól Charlie gerincén jóleső borzongás futott végig. Nem volt vallásos. Hanem ateista, vagy legjobb esetben is erősen agnosztikus. Amikor az anyja meghalt, Charlie minden vallásos meggyőződését is eltemette vele. Az imádságai nem hallgattattak meg. Borzasztó szenvedések közepette elfonnyadtak, aztán egy szép napon… ennyi volt. Úgyhogy a gondolat, hogy elküldje Istent – vagy akár az Istent játszó számítógépes programot – arra a fertályra, ahol sosem süt a nap, egyszerre volt vérpezsdítő és hátborzongató. Mégis helytelennek érezte. Vakmerőségnek.

– Ismered Pascal fogadását? – kérdezte Charlie.

– Ez az, amikor egy háromszögre kell fogadnod?

– Túl sokat füvezel.

– Meglehet. – Peter vágyakozva tapogatta meg a zsebében a spanglit.

– Pascal fogadása. Pascal azt mondja, higgy Istenben, mert ha tévedsz, nem veszítesz semmit. Viszont, ha a létezése ellen fogadsz, és tévedsz, a pokolra kerülsz: örökös veszteség. Vagyis okosabb választás, ha hiszel benne.

– Világos. Ez azt feltételezi, hogy képes vagy megjátszani a hitet, és a fószer be is veszi.

– Igen. De gondolj bele, mit jelent ez itt! Az a terved, hogy megmondod egy számítógépes programnak, ami Istennek hiszi magát, hogy menjen a picsába.

– Így van.

– És mi van, ha Isten igazából létezik, és végig figyel?

– Ööö, nem létezik.

– Oké, de adjunk neki egy az egymilliárdhoz esélyt, hogy mégis igen! És ha így van, valószínűleg be fog pöccenni. Ha csak egy számítógépes program, nem nyersz semmit azzal, ha beszólsz neki. De ha ennél többről van szó…

– Szerintem meg te beszélsz úgy, mintha be lennél tépve. – Peter magához ragadta a billentyűzetet, és begépelte:

Menj a picsába!

Charlie megpróbálta elkapni a kezét, de Peter nevetve távol tartotta kinyújtott karjával, és megnyomta az Entert.

Amint a kocka el volt vetve, a fiúk abbahagyták a viaskodást, és csak nézték, mi történik. Charlie-t elfogta az izgalom. Az üzenetet már nem vonhatta vissza, és még ha ő maga nem is mondott volna ilyet, ki bánja? Ami történt, megtörtént. Kíváncsi volt, vajon milyen válasszal rukkol elő a világ összes vallási meggyőződésének neurális hálózatba kötött tudáshalmaza.

A kurzor sokáig villogott.

Isten nem felelt.

2. A Védelmezők

Tizenhét éves volt, amikor anyja a rákkal folytatott hosszas küzdelem után meghalt, és a kis család – apa és Charlie, ennyi – foghíjas maradt. A fiúnak elviselhetetlen volt elképzelni, hogy az apja abban a nagy hálószobában magára hagyatva anyja régi párnájába fúrja az arcát. Így hát, amikor felöltözve, iskolába készen lejött az emeletről, és megpillantotta, hogy az apja főz – amit réges-régen nem csinált –, a tűzhelyen sistergő szalonnás tojás láttán nem hitt a szemének. Egy tányéron már vajban úszó palacsinták is tornyosultak.

Apja régen sokat főzött. Könyvelő volt, de mindig is szenvedélyesen szeretett a konyhában tüsténkedni. Többfogásos vacsorákat és ínycsiklandó reggeliket ütött össze, miközben Charlie anyja a kisfiúval játszott, vagy összekucorodott egy kipárnázott karosszékben. Miután az anyja megbetegedett, az egésznek vége szakadt.

Most azonban, csaknem egy évvel az anyja halála után, Charlie apja újra a tűzhelynél sürgölődött, a házat pedig betöltötte a palacsinta és a bacon illata.

– Éhes vagy? – kérdezte az apja. Derűs hangot ütött meg, de óvatosan. Mint amikor az ember egy új inget próbál fel, és még nem tudja, nem fogják-e kinevetni az utcán.

Charlie észrevette magán, hogy vívódik. A lelke mélyén megjelent valami: egy halvány reménysugár. Apja szétesett az elmúlt években. Próbálta megóvni Charlie-t mindentől. A vizsgálatoktól, a műtétektől, a kemótól, a hiú reményektől. Egy darabig sikerült is, ám az apja végül összeroskadt, anyja pedig túl gyenge volt, és így a fiún kívül nem maradt más, aki hányás közben fogta volna az anyja haját, vagy hideg vizes rongyokkal borogatta volna a homlokát. Amikor Charlie ezt átgondolta, feltámadt benne a régi harag, a fejében pedig megszólalt egy hang: „Ő miért érezheti jobban magát, ha én még mindig egymillió darabban vagyok a padlón?”

– Nem – mondta Charlie. Az ajtóhoz ment, és levette a hátizsákját a fogasról. – Nem vagyok éhes. – Szörnyen érezte magát, amint kimondta, de egyben egy kicsit erősnek is, egy olyan világban, ahol már semmi ereje nem maradt, sem az anyját megmenteni, sem semmi másra.

Amikor látta, hogy az apja arcáról egy kicsit leolvad a mosoly – még ott volt, de nem tűnt igazinak, csak a fia kedvéért erőltette magára –, Charlie szíve újra meghasadt, de már túl késő volt, hogy jóvátegye, ezért inkább elindult.

> > >

Leparkolt a diákparkolóban, átfurakodott a csapatokban álldogáló izomagyak és gazdag kölykök között, elhaladt a tornaterem előtt, ahol az első órára készülő diákok már úgy gyülekeztek, mint a karámba terelt marhák, és egyenesen az alagsorba ment, az informatikaterembe, ahol az igazi barátai várták: a különc észkombájnokból álló, kis csapat, akik úgy hívták magukat: a Védelmezők.

Az infóterem az ifjú játékostitánok és mérnökpalánták kincsesbányája volt a tizenhat, hálózatba kötött számítógéppel, amin ebédidőben játszhattak, a 3D nyomtatóval, a robotikai munkaállomással és az áramkörépítő laborral. Charlie még elsőben alapította meg a csapatot, amikor egy szép napon észrevette, hogy ugyanaz a három kölyök jár le ide ebédidőben a jó öreg Bolót játszani: Vanhi, Kenny és Alex. Áthívta őket magához, hogy megnézzék a Szárnyas fejvadászt, és játsszanak egy kis Cyberpunkot. A második éjszaka után, amit maratoni társasozással, a sokoldalú dobókockák bűvöletében töltöttek Kennyéknél, elkövették az első csínyüket is: becsempészték a menzára a csontvázat a bioszlaborból, és táblát akasztottak a nyakába, amin az állt: ÉN IS ITT EBÉDELTEM. Reggel hétkor kivörösödött szemmel gurultak a nevetéstől, amikor valamelyikük egyszer csak azt találta mondani: „Kell nekünk egy név.” Nulla óra alvás után ezt mindegyikük kézenfekvő ötletnek találta. Hiába volt röhejes, nem törődtek vele.

– Mi legyen? – kérdezte Kenny.

– Legyen egy penge név. Penge csapat vagyunk – mondta Charlie.

– Valami vagány, ami egyben egységet is jelez – mondta Vanhi. – Mert sosem hagyjuk cserben egymást.

A neve hindiül tüzet jelentett; találóan, mert a lány tele volt égő intellektussal, vonzerővel és jósággal. Szembeszállt a gyengéket terrorizálókkal, és nem hagyta, hogy bárki cseszegesse. Ő tényleg ádáz volt.

– Négyen a világ ellen – mondta Kenny. – Egy mindenkiért, mindenki egyért.

Kenny volt a leginkább élére vasalt a csapatban. Tehetséges csellista és az iskolai újság helyettes szerkesztője. A szülei mindketten orvosok. Tőlük tanulta meg, hogy feketének lenni ajándék, az ajándék pedig az, hogy mindig kétszer olyan keményen kell dolgoznia, hogy ugyanannyira megbecsüljék. De semmi stressz. A Védelmezőket azonban titokban tartotta a szülei előtt és a templomban is – ez volt az ő kis biztonsági szelepe.

– A Bomlasztók – javasolta Alex.

– Túl komor – felelte Charlie.

– A Halálosztók – próbálkozott Kenny.

– Jesszus, mik vagyunk, gyilkosok? – nevetett Vanhi.

Charlie csettintett az ujjával.

– A Védelmezők.

Ez passzolt. Fogadalmat is tettek.

Egyedül Peter volt közülük, aki magasabb társadalmi rangot képviselt. A szőke, szikrázóan kék szemű fiú másodikban jött az iskolájukba, miután kirúgták a St. Luke Gimnáziumból, Austin egyik elit magánsulijából. Az FBI rajtakapta, hogy telefonszolgáltatókat hekkel meg, és ingyen mobilelőfizetéseket gyárt a barátainak. A jóképű, pénzes Peternek bérelt helye lett volna az elitisták között, akik khaki nadrágban és lazacrózsaszín galléros pólóban grasszáltak. Sportos testalkata volt, és atletizált, tehát a sportolók kasztjába is befért volna. A sötét oldala ráadásul a füvesek és a gótok körében is népszerűvé tette, ő azonban mégis az informatikateremben lógott legszívesebben. És habár a többi Védelmező nem szívesen ismerte be, azért titokban repestek a boldogságtól. „Ez a titokzatos figura, a nagy Peter Quine minket választott!”

– Hol van Alex? – kérdezte most Charlie, és az asztalra tette a táskáját. De tudta, mi lesz a válasz.

– Nincs itt – mondta Vanhi.

– Már megint – tette hozzá Kenny.

– Lehet, hogy új barátokat talált – mondta Peter minden rosszindulat nélkül. Egyedül Peter tudta közülük elképzelni, hogy valakinek más barátai is vannak a Védelmezők biztonságos buborékján kívül.

– Láttam a napokban, ahogy egyedül ült a konténereknél – mondta Charlie.

– Hmm – dünnyögte Vanhi. – Nem tetszik ez nekem.

Alex Dinh mindig is furcsa szerzet volt szemébe hulló hajával és mamlasz vigyorával, ami egyrészt ravaszkásnak tűnt, másrészt olyannak, mintha félig egy másik univerzumban, egy ábrándvilágban élne. Általános iskola felső tagozatában magának való volt, azt mondogatta, hogy a Marsról jött. Gimi első osztályára aztán ezt kinőtte, és colos, halk szavú kölyök lett belőle, akit feldobott, ha rossz fát tehetett a tűzre. Akkoriban mind szerethető, lökött gyerekek voltak, akiket a tanárok a csínyeik ellenére is szerettek éles eszükért és jó szívükért. Ám az idő múlásával Alex egy másik úton indult el, olyan lassan, hogy eleinte észre sem vették. Amikor egyszer kijöttek egy szupermarketből, a biztonsági őr futva eredt utánuk. Megdöbbenésükre kipakoltatta velük a zsebüket – a lopás nem kifejezetten tartozott a Védelmezők repertoárjába –, és mit ad isten, Alex kifelé jövet tényleg a hátsó zsebébe csúsztatott egy kártyapaklit, ki tudja, miért. 2 dollár 8 centért a fogdában töltötte az éjszakát. És ettől még kiszámíthatatlanabb lett, mintha csak ízlett volna neki a börtön.

– Hagyjuk békén egy kicsit! – mondta Kenny. – Talán csak egyedül akar lenni.

– Ki akarod zárni a csapatból! – csattant fel Vanhi.

– Ezt nem mondtam! – tiltakozott Kenny. – De majdnem letartóztattak minket miatta!

– Most van ránk a legnagyobb szüksége – vágott vissza Vanhi. – Charlie, te mit gondolsz?

Charlie rájuk nézett, de nem jött ki hang a torkán. Vállat vont.

Az infóterem ajtaja egy másodperccel később kitárult, és belépett rajta Alex. Fáradtnak tűnt, a szeme karikás volt, a haja pedig a szokásosnál is kócosabb egy kicsit. A beszélgetés egy csapásra félbeszakadt, és mindenki ránézett.

– Mi van? – Alex fél kézzel még mindig a hátizsákját fogta, mintha még nem döntötte volna el, hogy maradjon-e.

– Semmi – mondta Peter szívélyesen. Mindig ő volt az, aki elsimította a rázós helyzeteket. – Csak ülünk itt, és a cerkánkat hegyezzük.

– Bizony – mondta Vanhi epésen. – Itt mindenkinek van egy hegyezni való cerkája.

Alex gyanakodva végigmérte őket, aztán ledobta a táskáját, és hátrament a hátsó sorban lévő számítógépekhez. Amikor megszólalt a jelzőcsengő, Charlie rájött, hogy még nem fejezte be a matekháziját, és magában szitkozódott.

Kifelé menet Vanhi elkapta a karját.

– Neked meg mi bajod van? Régen leharaptad volna a fejét bárkinek, aki csak szóba hozza, hogy valamelyikünket ki kéne hajítani a csapatból.

– Meg se szólaltam.

– Pontosan, Charlie. Meg se szólaltál!

– Sajnálom.

– Tiszta sor. Két hosszú éven át szép lassan a szart is kiverte belőled az élet. De ez most egy új kezdet. A végzős évünk. Vissza kell jönnöd. Te voltál az osztály képviselője! Színtiszta ötös tanuló. És most nézz magadra! Vissza akarom kapni a régi Charlie-t. A legjobb barátomat.

Charlie a vállára tette a kezét.

– Attól tartok, egyelőre be kell érned velem.

Tudta, hogy Vanhi jót akar. Mindenki jót akar. De egyikük sem élte át azt, amit ő, csak Peter, akinek sok-sok éve szintén meghalt az anyja. Ő volt az egyetlen, aki nem kezelte gyámoltalan futóbolondként. Peter értette, hogy az együttérzés nem csinál mást, csak emlékeztet.

– Vanhi, semmi bajom, esküszöm.

Amint a lány összehúzott szemöldökkel kilépett az ajtón, Charlie-nak megzizzent a zsebében a telefonja. Egy különös üzenet várta:

GFY!

Charlie tudta, mit jelenthet a kód: azt, hogy „jó neked” (Good For You), vagy azt, hogy „menj a picsába!” (Go Fuck Yourself).

A küldő száma nem látszott.

Charlie-nak eszébe jutott a tegnap esti beszélgetésük a chatbottal, az állítólagos Isten MI-vel.

„Mondd neki, hogy menjen a picsába!”

És így is tettek.

És most a válasz: „Menj te a picsába!”

De hiszen névtelenül neteztek, a Toron keresztül. Honnan tudná az oldal Charlie nevét, pláne a mobilszámát? Biztos csak véletlen.

Charlie visszaírt:

Ki vagy?

Ezúttal nem volt szünet. A telefonja szinte azonnal megzizzent, egy töredékmásodperccel azután, hogy az ELKÜLD gombra nyomott. Ilyen gyorsan ember nem tud gépelni.

Itt az apukád, Isten beszél.

Anyu üdvözöl.

Van egy kis munkám a számodra.

3. Kicsengetés

Tim Fletcher kezéből kezdtek kicsúszni a dolgok. Persze ez kívülről nem látszott rajta. A futballcsapat kapitánya volt. A játékosok úgy kísérték mindenhová, mint a bamba állatok, és teljesítették bármilyen parancsát. És a csajok… hát igen. Bárkit választhatott, ezért Tim Mary Clarkot választotta, mert ő volt Mary Clark, maga a tökély, Tim női verziója. A fiú apjának bankja volt, szóval gazdagok is voltak. A legexkluzívabb country club tagjai közé tartoztak. Minden pontosan úgy volt, ahogy lennie kellett. Pontosan úgy, ahogy azelőtt mindig. Tim maga volt a két lábon járó klisé, és kibaszottul büszke volt rá.

Csakhogy…

Tim érezte. Nem volt okos, mint a könyvekből ki sem látszó stréberek, de buta sem. Örökölte a fehér társadalmi elit hatalmi érzékét.

És most érezte, hogy a hatalmi viszonyok átbillennek. Az apja idejében az ember még leérettségizett, focizott pár évet az egyetemen, örökölte a faterja bankját, és elvett egy lányt, aki az anyjára hasonlított. A stréberekből lettek az ember orvosai, ügyvédjei és könyvelői. Jól ment nekik, de sosem túl jól. Az ember elbeszélgetett velük, miközben az okostónik a könyvelését csinálták, vagy a tüdejét kopogtatták, aztán ők hazamentek a kertvárosba, az ember meg levezette a stresszt egy kis golfozással az Oak Haven klubban.

De az apja mostanra pénzügyi csávába került. Többnemzedéknyi alkoholizmus és rendszeres félrelépés felemésztette a családi vagyont, és már csak morzsák maradtak. A szülei igyekeztek fenntartani a látszatot, de Tim hallotta, ahogy a fal túloldalán veszekednek. Az iskolában még mindig ő volt a király. De látta, ahogy a világ megváltozik körülötte. Otthon, Austinban. A Szilícium-völgyben. Az olyan kölykök, akik fölött a Turner gimiben uralkodott, most koliszobákban írt applikációkkal szorongatták az apja bankját. A régi módi már nem vált be. Minden szétesett. Hát hol van ebben az ő helye?

Nézte, ahogy Mary a háziját csinálja. A lány nem tudta, hogy Tim belenézett a telefonjába, amíg nem volt ott. Mi a fenének keresett rá Charlie Lake-re, arra a lúzerre? Évek óta nem dolgoztak együtt a diákönkormányzatban, amióta Charlie bemondta az unalmast. Timet mégis mindig nyugtalanította a barátságuk.

– Ne aggódj már, te mamlasz! – mondogatta Mary, Tim széles vállára téve hibátlanul manikűrözött kezét. – Hiszen veled vagyok, nem?

Akkor most mégis mit csinál?

Tim nem tudta elviselni, ha nem ő irányít.

Odacsúsztatta az ezüst dobozkát Mary elé.

– Ez mi?

– Nyisd ki!

Mary idegesen nevetett, és kibontotta a piros masnit.

A dobozban egy rózsaarany karkötő pihent. Egy egész vagyonba került.

– Vedd föl!

– Tim, ne butáskodj! Nem is ma van a…

– Vedd föl! – Tim hangja egy kicsit veszített a melegségéből.

Mary megpróbálta a csuklójára csatolni a karkötőt, de az ujjai egy kicsit remegtek.

– Majd én – mondta Tim. Hüvelykujja egy kicsit belemélyedt a csont alatti részbe Mary kecses csuklóján.

A lány felszisszent.

– Bocsi – mondta Tim, és fölemelte széttárt tenyerét. – Túl nagy a kezem. – Kicsöngettek, Tim szélesen elmosolyodott, és fölállt. – Remekül áll rajtad.

Odament az ajtóhoz, és megállt a nemi betegségekre figyelmeztető poszter alatt, ami arról tájékoztatott, hogy aki egy emberrel szexel, az lényegében mindenkivel szexel.

– Örökké az enyém leszel – mondta, és Maryre villantotta legsármosabb mosolyát.

4. A következő szint

Charlie megmutatta neki az sms-t.

Peter szeme tágra nyílt.

– Tudod, hogy mit jelent ez?

– Igen. Valami para MI-chatbot rám szállt online. Vagy csak te szórakozol velem.

– Én sosem beszélnék így az anyádról.

Peter hangjában ezúttal nyoma sem volt az iróniának. Charlie tudta, hogy Peter ördögi figura, de azt is, hogy nem kegyetlen.

– Akkor meg mi a faszom?

Peter újra elolvasta:

Itt az apukád, Isten beszél.

Anyu üdvözöl.

Van egy kis munkám a számodra.

A „munkám” szó egy link volt.

– Ez olyan, mint amit én kaptam. De nem ugyanaz.

– Neked is üzent?

– Aha – mondta Peter, és előbányászta a telefonját.

A szekrényeknél álltak, Mrs. Fleck, az iskolai tanácsadó irodája előtt, ami giccses poszterekkel volt körbeplakátolva az érzelmek és a kitartás fontosságáról. Mrs. Fleckről az a hír járta, hogy számos macska boldog tulajdonosa.

Peter megnyitotta az üzeneteit.

Tökös csávó vagy.

Hogy én menjek a picsába? Nem! TE menj a picsába!

Én hiszek BEnned. Te hiszel benNEM?

Akkor most… MUTASD MEG!

A „MUTASD” is egy hivatkozás volt.

– Rákattintottál? – kérdezte Peter.

– Nem. És te?

– Még nem. Azt akartam, hogy együtt csináljuk.

– Oké, de a te telefonodon – mondta Charlie. – Még az kéne, hogy letöltsek valami rootkitet.

– Nem hiszem, hogy itt erről lenne szó.

Charlie felhúzta a szemöldökét.

– Beszóltunk neki. És most elénk rak egy linket, hogy kattintsunk rá? Hát kösz, de nem.

– Charlie, én találtam ezt az oldalt, igaz?

– Igaz.

– Én mutattam meg neked.

– Így van.

– Nem mondtam el mindent, amit olvastam.

– Ó, basszus!

Peter lefegyverzően mosolygott.

– Tetszeni fog, megígérem. – Az izgalma ragadós volt, és alig lehetett neki ellenállni. – Ez a chatbot… nem egy közönséges csevegőrobot.

– Hanem micsoda?

– Olyanok beszélnek róla, akik a világ legjobbjai. A kóderek krémje. Képzeld el a chatbotot afféle… kapuőrként!

– Milyen kapuról beszélsz?

– Ezt nem tudom pontosan. Valaki megírta ezt a programot. És most őrködik. Már az oldalra is nehéz eljutni, hogy beszélj vele. De ha tetszel neki…

– Akkor?

– Akkor meghívót kapsz.

– Meghívót? Hová?

– Ezt fogjuk hamarosan megtudni.

– És azt mondod, ez a meghívónk?

– Nem, szerintem ez egy teszt, amivel eldönti, hogy meghívjon-e minket. „Munkám van a számodra.” „Hiszek benned.” „Mutasd meg!” Hajrá, mutassuk meg neki!

– Szóval rákattintunk a linkre, és…

– Meglátjuk, mit akar. Ha túl meredek, nem csináljuk.

– És ha tényleg összeszedünk valami malware-t?

– Figyelj, ha ezek az arcok meg akarnának hekkelni, már megtették volna. És ahogy mondtad, használhatjuk az én telefonomat.

Charlie-nak kezdtek elfogyni a kifogásai, jobban mondva a magas labdái, amiket Peter könnyedén lecsaphatott. Ha Charlie komolyan gondolja, milliónyi oka lett volna rá, hogy ne kattintson a linkre. De az igazat megvallva, ezek most nem érdekelték.

Egyvalami mégsem hagyta nyugodni.

– Mi van azzal, amit a bot anyámról mondott? „Anyu üdvözöl.” Tök beteg vicc. És vajon honnan tudnak róla?

– A közösségi profiljaid tele vannak vele. Egy jobb MI ezt az infót két másodperc alatt kideríti rólad. Szerintem amúgy csak poénkodott, nem direkt kegyetlenkedni akart. Gondolkodj egy kicsit egy MI agyával! „Isten” egyenlő „atya”, aztán az „atyát” összeköti az „anyával”. Csak összerakja a puzzle-t. Semmi rosszindulat, csak jó öreg nyelvfelismerés. Érted, csak szövegel, ez a dolga.

Charlie felsóhajtott.

– Legalább ellenőrizd előbb a linket!

– Mondasz valamit.

Peter megnézte, milyen címre mutat a link. URL helyett azonban egy betű- és számsort talált:

TmFneSBheiBJc3Rlbi4=

– Halandzsa – mondta Charlie. – Így álcázzák az URL-t.

– Az lehet, de nem halandzsa. Kódolt szöveg. Talán Base64.

– Honnan tudod?

– Csak erősen gyanítom. A karakterek száma a négy szorzata, és az összes karakter A-tól Z-ig vagy 0-tól 9-ig terjed. És az ott a végén, a „4=”, ami folyton ismétlődik. Szerintem az a pont.

– És mi az eredeti szöveg?

Peter talált a Google-on egy Base64 dekódolót, bemásolta a karaktersort, és rákattintott a dekódolásra.

Egy szövegdobozban máris megjelent a megfejtett szöveg:

Nagy az Isten.

– Jópofa – mondta elismerően Peter. – Álcázták a webcímet, és az álcában elrejtettek egy jelszót. Más szóval megkaptuk tőlük az ajtót és a kulcsot is. Ezek az arcok nem vírussal próbálnak megfertőzni. Tesztelni akarnak minket. A kérdés már csak az: vagyunk elég tökösek, hogy kinyissuk a zárat?

Charlie felsóhajtott, mert jól tudta, hogy Peter cukkolja, de abban is biztos volt, hogy úgyis meg fogja tenni. Mert kíváncsi. Visszanavigált az eredeti üzenethez („Van egy kis munkám a számodra!”), és rákattintott a „munkára”.

A kijelzője egy másodpercre elsötétült.

Aztán megjelent Mihály arkangyal egy szöveges üzenet formájában:

Megérkeztél Új Jeruzsálem Tizenkettedik Kapujához.

Mihály arkangyal>> Kérem a jelszót.

– Ezt már tudjuk is – mondta Peter. – Inkább egy marék szerencse, mint egy zsák ész. Volnál szíves?

– Hogyne – mondta Charlie, és begépelte:

Nagy az Isten.

Nagy az Isten.

Mihály arkangyal>> Erre tessék.

A sötét képernyőn ekkor fehér betűkkel megjelentek az utasítások. Kiderült belőle, hogy mit kell csinálniuk, de az nem, hogy hogyan.

– Ó! – mondta Peter.

– Hm. Ez nem is olyan rossz.

– Nem. Egész jó.

– És nem lehetetlen.

– Sőt, nagyon is lehetséges. Pont a Védelmezőknek való.

– Ez igaz, de… biztos vagy benne, hogy őket is bele akarod rángatni?

Peter meglepetten nézett Charlie-ra.

– Persze! Állatira élveznék. Úgy gondoltad, hogy csak kettesben csináljuk?

Charlie tiltakozva rázta a fejét. Tényleg, miért akarta csak kettesben csinálni Peterrel? Azért, mert időközben Peter lett a legjobb barátja? Mert a Védelmezők hozzá képest bénának tűnnek? Mert Peter társaságában titokzatosnak és különlegesnek érezheti magát, és néhány vad, fékevesztett pillanatra megszabadulhat a fájdalomtól, ami kősziklaként üli meg a gyomrát?

Vagy a helyes válasz a D, és mindhárom állítás igaz?

Charlie vállat vont.

– Persze hogy bevonjuk őket is. De nem kell tudniuk, hogy miért csináljuk.

– Nem akarod elmondani nekik, mit beszéltünk meg Istennel?

– Nem, még nem. Még azt sem tudjuk, őket is meghívja-e az Isten. Csak te meg én kaptunk üzenetet.

– Világos – bólintott Peter, mintha ez teljesen logikus magyarázat lenne. – Persze.

5. A viszony

Mr. Burklander negyvenhét éves volt, amikor a tizenkettedikes diákjai, akiknek kreatív írást tanított, megtudták, hogyan hajigálta ki a ruháit a felesége az emeleti ablakból a házuk előtti gyepre. A tanár akkor durva szívrohamot kapott, és eszméletlenül terült el a füvön a bokszeralsójában. Nehéz volt a szemébe nézni, amikor visszajött tanítani, de a diákjai mégis megtették, mert mind rajongásig szerették.

Senki sem tudta pontosan, miért rúgta ki a felesége. Aztán amikor Jennifer Miller otthagyta Mr. Burklander óráit, beindultak a találgatások. De meg is maradtak közönséges találgatásoknak.

Mr. Burklander odalépett Charlie-hoz, miközben a többiek kiszállingóztak az osztályteremből. A fiú a padját nézte, a gondolataiba merülve.

– Mi újság veled?

Charlie meglepetten nézett föl.

– Minden rendben, köszönöm.

– Nem adtad be a novelládat.

– Nem volt ihletem.

– Ezt nem fogadom el, Charlie. Nincs ilyen, hogy „nem volt ihletem”. Csak leülsz, és csinálod, mintha bármilyen más munka lenne, akár jónak érzed, akár nem. Szeretném, ha kipróbálnád. Úgy érzem, az írás segítene neked kimászni abból, amiben most vagy. Komolyan mondom.

– Hát, lehet – mondta. Fölvette a hátizsákját, és elindult az ajtó felé.

Mr. Burklander elkapta a karját, és a kelleténél kicsit szigorúbban maga felé fordította.

– Hé, Charlie, a falnak beszélek? Az életedről van szó! – Mr. Burklander tekintete ellágyult. – Huszonéves koromban vesztettem el az anyámat. Jól emlékszem rá. Utána évekig volt egy visszatérő álmom. Anyám egy rázkódó épület alatt áll. Megfogom a karját, és próbálom elrángatni, de nem mozdul. Az épületből leomlik egy darab, és egyenesen anyámra zuhan. Mindjárt ötven leszek, Charlie, de még ma is emlékszem, milyen érzés volt felébredni ebből az álomból. Mindig pont akkor ébredtem, amikor az épület leomlott. Túl leszel rajta, hidd el! Előtted áll az egész élet.

Charlie megpróbálta lerázni a tanára kezét, aztán meggondolta magát.

Mr. Burklander volt az egyetlen, aki még mindig meg akarta menteni Charlie-t. Ő volt a tanári kar delegáltja a diákönkormányzatban. Mindig is szerette a fiút.

Amikor Charlie anyja meghalt, az ötöseiből hármasok lettek. Azelőtt minden esélye megvolt arra, hogy végzősként osztályelső legyen. Vanhival megállapodtak, hogy együtt mennek a Harvardra. Most már legszívesebben elfutott volna mindenki elől, aki arra emlékeztette, ki volt azelőtt. Az iskola segíteni próbált. Charlie nem hibáztathatta őket a történtekért. Elküldték a legjobb terapeutákhoz. Felajánlották, hogy nyugodtan hagyjon ki egy félévet, sőt egy egész tanévet. De Charlie nem tartott igényt a segítségükre, semmilyen formában. Sértette a büszkeségét. Gyengének érezte magát tőle. Ha el akar dobni magától mindent, úgysem tudják megállítani. Dögöljenek meg! Dögöljön meg mindenki! Amúgy sem akart a Harvardra menni. Csak hagyják már békén! A tanároknak idővel elege lett a stílusából. Legalábbis a legtöbbjüknek. Charlie nem tudta, szeresse vagy gyűlölje azt az egyet, aki még mindig próbálkozott.

Egy pillanatig fürkészőn nézte Mr. Burklandert. Tényleg lefeküdt volna az egyik diákjával? Képes lenne rá? Mindenkinek a kedvenc tanára volt. Az a fajta, aki sikamlós vicceket mesélt, és amikor a Rozsban a fogót tanulták, felírta a táblára, hogy „bazmeg”. Képes lenne ennyire mélyre süllyedni? És akkor hogyhogy még van állása? Az iskola valahogy eltussolta a dolgot?

De most, ahogy Mr. Burklander szemébe nézett, Charlie nem látott benne mást, csak kedvességet. És őszinte aggodalmat.

– Oké – mondta Charlie. Ez azt jelentette: beleegyezett a semmibe.

> > >

Charlie kiment a konténerekhez, ahogy az iskola déli végén túl sorakozó épületeket hívták. Mint az összes nagy állami iskola, a Turner Gimnázium is túlzsúfolt volt. A diákok egymás sarkát taposták a nyüzsgő folyosókon. Az önkormányzat kötvényt bocsátott ki, hogy a pénzből kibővítse az iskolát dél felé, a Töltésen túlra, de aztán jött a gazdasági összeomlás, és az iskolának ott maradtak az építőanyagokkal körülbástyázott konténerépületek, meg a várakozás, hogy a gazdaság egy szép napon majd talpra áll, és a kötvényeket sikerül pénzzé tenni. Charlie elment a téglakupacok mellett, és eszébe jutott a régi énje, aki még diákönkormányzati képviselőként petícióban követelte az iskolavezetéstől, hogy kezdjen valamit a helyhiánnyal. Mintha egy másik élet lett volna.

Ott találta Alexet, ahol kereste: az egyik konténer lépcsőjén ült, és az ebédjét majszolta. Egyedül volt. A haja az arcába hullott, buggyos farmerje és eredeti Metallica-pólója kopott volt. Vonnegutot olvasott, és egy lehangoló párizsis szendvicset evett – nem mintha létezne másmilyen.

– Te meg mit csinálsz itt kint? – kérdezte Alex.

– Téged kereslek.

– Miért?

– Mostanában nem sokat láttalak.

– Sok dolgom volt.

Charlie színpadiasan körbenézett az üres építési telken.

– Azt látom.

– Kapd be! – mondta Alex, és megeresztett egy bágyadt mosolyt.

El sem tudta képzelni, mit csinálhat itt Alex. Az igazat megvallva, maga sem tudta, hogyan érez vele kapcsolatban. Mióta Peter köztük volt, azóta Alex valahogy kevésbé számított Charlie világában. Mindketten hajlamosak voltak a nihilizmusra, csak épp amíg Peter nihilizmusa stílusos volt, és izgalmas, addig Alexé sajnos magának való és hangyás. Bármilyen borzasztóan is hangzott, Peterrel egyszerűen élvezetesebb volt együtt lenni. Egyszerűbb. És Alex az utóbbi időben nyugtalanítóan viselkedett. Charlie nehezen tudta megmagyarázni, mi volt benne a nyomasztó. Időnként, amikor a szemébe nézett, úgy érezte, mintha egy feneketlen kútba bámulna. Meglátta benne a fiút, aki felsősként kijárt a bulikból a ház elé, és krétával a Mars bolygót rajzolgatta a járdára, ahonnan eredetileg származott.

Másrészt viszont a Védelmezők pont azért alakultak, hogy legyen egy helye azoknak is, akiknek amúgy nem lenne. Vagy nem így történt?

– Nem jössz? – kérdezte Charlie. – Ebédelj velünk!

Alex megrázta a fejét.

– Nem, most nem.

– Miért nem?

– Olvasni szeretnék.

Charlie észrevett valamit a falon Alex háta mögött. Tollal írt graffiti, Alex kézírásával.

A mondat félbemaradt: MINDENNEK EL KELL…

– „Mindennek el kell” micsoda?

– Mi?

– A graffiti. Mit kell csinálnia mindennek?

– Ja, gőzöm sincs. Csak unatkoztam.

Charlie érezte, hogy Alex kamuzik, de nem feszegette tovább a dolgot.

– Órák után jössz az infóterembe? Fontos dolgot kell megbeszélnünk. Egy új leckét. – A „lecke” fedőnevet használták a csínytevésekre és a csapat egyéb hivatalos ügyeire. Annak idején pont ez hívta életre őket, ezek az igazság nevében végrehajtott stiklik, amik sohasem fajultak gonoszkodásig, épp csak egyszer egy évben rámutattak a társadalmi visszásságokra: például átrendezték a focisták adománygyűjtő tökföldjét, hogy egy hatalmas falloszt formázzon. Miután azonban Vanhit és Kennyt beszippantotta az egyetemi felvételi, Charlie pedig nyakig elmerült a gyászban, senkiben föl sem merült, hogy a végzős évükben is valami nagyot kellene virítaniuk. Egészen addig, amíg az Isten-MI nem közölte Charlie-val és Peterrel a feladatukat.

Amint meghallotta a „lecke” szót, Alex arca felvidult. Egy pillanatra úgy nézett ki, mint a régi Alex. Charlie-nak eszébe jutott, talán felelősek azért, hogy a barátjuk elkallódott, mert túlságosan lekötötte őket a saját életük ahhoz, hogy rá is figyeljenek. Mikor siklott ki Alex élete, és vajon milyen messzire jutott? Charlie gyászának fátyla egy pillanatra föllebbent, és megkérdezte magától: „Mi történt azzal a kedves, buggyant Alexszel? És mi történt velem?”

– Oké – mondta Alex. – Lehet, hogy benézek.

– Remek. Vigyázz a szuperjéggel!

– Oké – mondta Alex, és már vissza is bújt a könyvébe.

> > >

Mary Clark utálta az anyját. Nem, ez így nem igaz. Nem utálta az anyját. Csak azt utálta, amit az anyja képviselt. Mary aznap reggel megpróbált úgy kisurranni a házból, ahogy ő szeretett volna. Smink nélkül, tréningruhában. Tudta, hogy borzalmasan fog kinézni a csinos szettjei és a visszafogott sminkje nélkül – az anyja ezerszer elmondta neki –, de nem érdekelte. Be volt zárva egy dobozba, és nem tudta, hogyan szabadulhatna ki belőle. Eszébe jutott Tim, és megborzongott.

Az anyja elcsípte, amikor épp kilépett volna a bejárati ajtón.

– Kicsikém, szaladj csak vissza a szobádba!

– De el fogok késni.

– Nem baj. Hidd el, megéri! – Az anyja úgy tudott megjegyzéseket tenni, mint senki más. Néhány egyszerű szó, semmi dráma, mégis mindig áttörte Mary védelmi vonalát, és egyenesen a húsába vágott.

Mary szíve összeszorult. Visszasietett az emeletre, és kicsinosította magát.

Amikor másodszor is indulni készült, az anyja helyeslően biccentett felé, és újra elmondta, amit már évek óta ismételgetett:

– Fontos, hogy csinos legyél.

Mary csuklóját égette a karkötő. Szerette volna a szemétbe dobni. Vagy még jobb: visszavinni abba a puccos ékszerüzletbe, ahol Tim megvette, és az árát odaadni valami jótékonysági szervezetnek. De nem merte megtenni. Eszébe jutott a fájdalom, amikor Tim ujjai a csuklójába mélyedtek. Ám a srác valódi hatalma másban rejlett. Nem kellett emlékeztetnie Maryt, hogy mit tud róla. Ott volt a szemében.

„Az enyém vagy.”

Milyen különös! Mindenki Mary helyében szeretne lenni. Miközben Mary szívesebben lenne bárki más.

Most úgy érezte, valami őrültséget kell csinálnia.

Gondolkodás nélkül a keleti lépcsőház felé indult. Tudta, hogy Charlie ott találkozik Peterrel iskola után.

„Végül is csak megkérem, hogy vigyen el” – gondolta.

Ki hibáztathatná ezért? Egyáltalán ki tudja meg?

> > >

Vanhi hazasietett a lyukasórája alatt, hogy a pályázatán dolgozzon. Egyedül akarta csinálni, az otthona nyugalmában. Ahol a többi diák nem mászik a nyakára.

A lány ellentmondásos személyiség volt. Eminens tanuló. Szerette a mangát, a Comic-Cont és Neil Gaimant. Élete vágya volt a Harvardra menni, amióta tízéves korában a szülei ritka vakációik egyikéről egy Harvard-pólót hoztak neki ajándékba. Elektromos basszusgitáron játszott a Hígagyúak nevű bandában, amíg fel nem oszlottak. A haja most épp vörös volt, fekete csíkokkal. Korábban lila, azelőtt pedig ezüst. Vanhi punk volt, és nerd, csodabogár és lázadó, és mindez egyszerre. Néha azt kívánta, bárcsak választhatna közülük egyet, mert legtöbbször úgy érezte, mintha egyszerre húsz különböző irányba rángatnák.

Belépett a rendszerbe, és a harvardi jelentkezési lapjára meredt.

Tökéletes volt, egy dolgot leszámítva, amiről senki sem tudott. Még a szülei sem, mert Vanhi meghamisította az online értesítőjét, még mielőtt láthatták volna.

Kettest kapott emelt szintű amerikai történelemből. Ami teljesen abszurd. Fantasztikus tanuló volt. Úgy tudott kódolni, hogy megállt az ész. Minden tantárgyból a topon volt. De elbízta magát, és nem tanult a vizsgára. Kémiából és fizikából egyből érezte, hogyan kell megoldani egy problémát. Irodalomórán a kisujjából kirázott egy gördülékeny, élvezetes esszét. Az atomok összekapcsolódtak, a labdák pattogtak, a szavak csak úgy szikráztak. De az emelt szintű törit méltóságán alulinak tartotta. Ki akar felböfögni adatokat a régmúltból? Erre való a Google. Ebben nincs semmi logika, nem igényel gondolkodást. A memorizálás a huszadik századiaknak való. Vanhi elolvasta ugyan a könyvet, de azt nem jegyezte meg, milyen színű volt George Washington hózentrógere, hogy a fene essen belé! Honnan és mi a fenének kellene tudnia, ki volt az a John Muir? Egyszeri hibát vétett, de nem lehetett visszacsinálni. Ott éktelenkedett ez a csúnya folt a tökéletes átlagán, és lehúzta a mélybe. Az osztály első-második helyéről az ötvenhetedikre csúszott vissza ebből a tárgyból. És a Harvardon, ahol a jelentkezők 95 százalékát elutasították, már ennyi is elég. Élete álmát egyetlen rossz nap miatt lehúzhatta a vécén.

Senki sem tudta. Mindenki biztosra vette, hogy fölveszik. Ő meg nem mondta el senkinek. A szégyenteljes kis titka volt. Most huszadjára is elolvasta a felvételi esszéjét. Kóklernek érezte magát. Ez a rengeteg munka, és mind hiába. A történelemjegye mindent felborított.

Kijavított néhány vesszőt, aztán félrelökte az egeret.

Elővette a basszgitárját, széttárta ujjait a bundon, és érezte a feszülést.

Hallotta a fejében az anyja hangját: „Amúgy is ki hallott már indiai basszusgitárosról?”

„Ööö, Mohini Dey neve mond valamit, anya?”

Ujjait végigfuttatta az Another One Bites the Dust basszusszólamán.

A harvardi jelentkezése tiszteletére.

„Csessze meg!”

Elrakta a basszusgitárt.

Indulnia kellett a Védelmezők találkozójára.

> > >

Charlie Petert várta a lépcső alján, amikor váratlanul valaki egészen más bukkant fel.

– Szia, Charlie!

Mary Clark, ez a látomás a múltjából, ott lebegett minden és mindenki fölött, és bámulatosan nézett ki. Pomponlány volt, diákönkormányzati képviselő, és ő alapította a Diákok A Destruktív Döntések Ellen helyi tagozatát az iskolában. És jó ember volt, nem úgy, mint a szörnyetegek, akikkel körülvette magát.

Charlie emlékezett a barátságukra elsőben, amikor együtt dolgoztak a diákönkormányzatban. Sokat beszélgettek és nevettek, miközben graffitiellenes kezdeményezéseket vagy új öltözködési előírásokat fogalmaztak. De volt köztük valami láthatatlan gát. A diákönkormányzati ülés végeztével mindenki visszatért a saját világába.

Így hát az, hogy Mary fényes nappal odasétál hozzá, holott már a közös munka vékony fonala sem köti össze őket, maga volt a döbbenet.

– Szia! – felelte Charlie, és várta, hogy Mary közölje jövetele célját.

– Mész ma este a Ligetbe?

Charlie-nak eszébe sem jutott. A Liget egy olyan hely volt az erdő mélyén, ahová a diákok inni és lazulni jártak a máglyák és az üresben hagyott autók pogány fényénél. Charlie sosem tévedt arra, és pláne nem hívták. De valamiért most mégis hazudnia kellett.

– Igen, azt hiszem.

– El tudnál vinni?

Charlie először azt hitte, rosszul hall, de mégis jobbnak látta belemenni.

– Persze. Elkérem apám autóját.

Szeretett volna valami lehengerlőt vagy frappánsat mondani, vagy akármit. De annyira meg volt rökönyödve, hogy nem jutott eszébe semmi. Mary Clarkot bárki elvitte volna kocsikázni. És még kevésbé volt világos, hogy miért nem Tim viszi el, ha már fuvarra van szüksége. Továbbá: mekkorára fogja Tim összehajtogatni Charlie-t, ha megtudja?

– Köszi – mondta Mary, mintha ez lenne a világon a legtermészetesebb dolog, és elment.

– Ez meg mi a fasz volt? – kérdezte barátságosan Peter, aki épp ekkor bukkant fel Charlie vállánál.

– Nem tudom.

– Azt hittem, kiléptél a diákönkormányzatból.

– Így van.

– Lehet, hogy a következő kampányához toboroz támogatókat, amiben jobb vécépapírt követel.

Charlie nem reagált.

– Gyerünk! – mondta Peter. – Nehogy elkéssünk a Védelmezők gyűléséről!

> > >

Miközben Charlie és Peter az iskola alagsorába tartott, Edward Burklander belépett az igazgatónő, Elaine Morrissey irodájába, lévén, hogy ez a negyvennyolc éves, háromgyerekes, házas asszony, akinek az egyik fia ráadásul ide járt, a gimnáziumba, magához hívatta. Aztán megkérte Mr. Burklandert, hogy zárja be az ajtót. A nő szigorú tekintettel nézett rá. Miután Mr. Burklander engedelmeskedett, Morrissey felé lépett, a köztük lévő elektromosság elviselhetetlenné vált, és egymásnak estek, lesodorva a papírokat és egy műanyag tolltartót az igazgatónő asztaláról. Burklander felhúzta Morrissey szoknyáját, és végigsiklatta kezét a nő combjának bársonyos belső oldalán. Morrissey háta ívbe hajlott, Burklander pedig kicsatolta az övét. Ahogy behatolt Elaine-be, a nő halkan felsikkantott, és megpróbálta felborítani a férje és a gyerekei fényképét, amit az íróasztalán tartott, hogy ne bámulják. De pont nem érte el a képet, és egy kis idő múlva teljesen meg is feledkezett róla.

Az irodája sarkában ott zümmögött a számítógépe.