részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Sophie Haydock: The Flames
First published as THE FLAMES IN 2022 by Doubleday, an imprint of Transworld.
Transworld is part of the Penguin Random House group of companies.

Fordította Nagy Gergely

Copyright © Sophie Haydock, 2022
Hungarian translation © 2023 Nagy Gergely
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Illusztráció és borítókép © Buyenlarge / Contributor / Getty Images; © Heritage Images / Contributor / Getty Images; © Fine Art / Contributor / Getty Images
Borítóterv © Féder Márta

ISBN 978 963 604 355 1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Szerkesztette Horváth Annamária
A szöveget gondozta Horváth Anita
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Barátomnak, Ali Schofieldnek

A testeknek saját fényük van, ezt élik fel lassan:
belülről égnek, nem kívülről kapják a fényt.

Egon Schiele, 1912

Hallod bennem a tengert?

Az elégedetlen morajt?

A semmi hangját, múló őrületedét?

Sylvia Plath, 1960
(Lázár Júlia fordítása)

Prológus

1968. május 4.

A két nő összeütközik, összemosódnak kitekeredett tagjaik, eltorzult arcuk. Eva kinyitja a szemét: orgonaszínű az ég. A szájában vér, az ujjai bütykein is, a kordbársony ruhája elszakadt. Összegömbölyödik, úgy zihál, az egyik keze a hasán; aztán megigazítja a szemüvegét, magában káromkodik, hogy az egyik lencse megrepedt. Nézi, ahogy a biciklije kereke lassan, kattogva forog a tengelyén. Aztán felfigyel egy alakra – egy öregasszony néhány méterrel távolabb hever a földön, a szája tátva, ferde fogai kilátszanak petyhüdt ajka mögül.

És már emlékszik mindenre. Az utolsó, amit még látott az ütközés előtti másodpercekben: egy tágra nyílt, vizenyős szempár. A száj elé kapott két kéz. Az ősz hajú asszony a semmiből termett ott előtte, két parkoló kocsi közül ugrott elő, ő meg nekiment.

Eva gondolatai máshol jártak, ahogy hazafelé tartott a biciklijén ezen a kis utcán, a házak között a Hietzing negyedben, ezen a szép zöld bécsi környéken. Ebédidőben összeveszett a férfival, akivel próbált együtt élni. Egy kávézóban találkoztak, nem messze az antikváriumtól, ahol Eva dolgozott a turistáktól nyüzsgő belvárosban. De mégsem bensőséges, kedves pillanat volt ez, amikor Eva elmondhatja a nagy hírt, hanem hirtelen vádaskodás lett belőle. Eva kiszaladt a kávézóból, a férfi pedig nem ment utána. A lány azóta is folyton az érveket latolgatta magában, fejben visszapörgette, miket is mondott, azon tűnődött, mit kellett volna még elárulnia. Aztán hirtelen elé került egy alak.

Rámarkolt a fékre, megpróbálta félrerántani a kormányt, de már megállíthatatlanul vitte a lendület.

− Úristen, megsérült? Hall engem? – kérdi most Eva a földön heverő asszony fölé hajolva. – Annyira sajnálom! Nem láttam magát, csak már túl későn! – teszi még hozzá.

A nő nem mozdul. Eva teljesen megdermed ettől a némaságától.

Néz le a szegény asszony arcára: magas arccsontjai vannak, a szeme beesett. A homloksebéből vér szivárog, élénkvörös a fakó, ősz haján. A bőre hűvös, rémületes mályvaszínű, és valami fanyar illat árad belőle, mintha régi föld szaga lenne. Eva most látja, milyen rongyos az asszony ruhája, milyen fekete, koszos a körme. Az egyik lábáról leesett a vékony talpú, újságpapírral kibélelt cipője. Csúf a nagylábujja, a bütyke óriási, élénkvörös.

− Nem tudom, mit csináljak! – suttogja maga elé Eva, kisimítja a szeméből sötét haját, és akaratát megfeszítve koncentrál. Egy járókelőt keres, bárkit, aki talán segíthetne. Az utca fölé magasodó pompás lakóház ablakában fény gyullad, de nem lát ott senkit. Végül odatántorog az épülethez, és végignyomkodja a kaputelefon tucatnyi sárgaréz gombját.

− Hívjanak mentőt, kérem! – mondja a mikrofonba, de csak susogást hall válaszul.

Az ég egyre sötétebb, esővel fenyeget.

Eva visszamegy az asszonyhoz, és fölé hajol. Zakatol a szíve, úgy keresi rajta az élet bármilyen jelét. Meg is rázza, finoman, mégis határozottan. A nő kabátja ráncaiból ezüstös molylepkék röppennek fel, ahogy a fény megzavarja őket.

Az asszony táskája felhasadt, a tartalma szétszóródva hever az úton. Eva átnézi, hátha kiderül belőle, kicsoda. Van egy köteg levél, szalaggal összekötve, a tinta halványra fakult; de semmi más, amiből megtudhatná a személyazonosságát.

Kérlek, könyörgöm, írj nekem, bármilyen válasz elég… betűzi Eva a régimódi kézírást a szinte áttetsző papíron. Elviselhetetlen, hogy így elszakadtunk egymástól. Muszáj megbocsátanod! Örökké szerető húgod…

− Edith? – szólongatja az asszonyt, a leveleket zsebre vágja, és megint csak rá figyel.

És ekkor megrándul az öregasszony szája széle. Eva összerezzen, de fel is bátorodik erre. Megragadja a két öreg kezet: durva a tapintásuk, mint egy fa kérgének.

A nő szeme felpattan, pupillái hatalmasra tágulnak. A torkából reszelős hang tör elő, ahogy vicsorogni próbál fogatlan szájával. Eva agyán egy pillanatra átfut a hihetetlen gondolat, hogy ez az összeaszott, sérült idegen esetleg rávetheti magát, és belemélyesztheti a fogát a testébe.

− Vegye le rólam a mocskos kezét! – dörren rá az asszony. – Még nem haltam meg, nem ám! Bár magán aztán nem múlott!

Eva elhátrál az áldozattól, az pedig feltápászkodik, és leporolja magát, a könyökét dörzsölgeti, aztán meg a derekát hátul.

− Csak segíteni akartam! – próbálkozik elnézést kérni Eva.

− Mert maga ezt segítésnek hívja? – Az öregasszony úgy próbálgatja a tagjait, mint egy madár, mielőtt felrepül. Most a fejéhez nyúl, és összerezzen, ahogy meglátja a vért az ujjain. – Nem vett észre, mi?

− Egyszer csak ott termett előttem! – feleli Eva.

− Á, szóval láthatatlan lennék?!

− De hát maga jött nekem!

− Ötven éve keresem! – Néz rá átható tekintettel az ősz hajú asszony. – Maga még nem is élt, olyan rég! – És elegánsan int bütykös ujjaival. – Erre jön maga, és elüt, épp, amikor végre meglátom őt megint!

Evának az az érzése támad, hogy valaki figyeli őket, meg is fordul, de senki sincs ott – csak egy repedezett kérgű fa meg egy kiállítás plakátja a fehérre meszelt falon.

− Mit tud maga?! – folytatja az öregasszony. – Mit tud maga arról, hogy mi mindent áldoztam fel, szenvedtem el, hogy sajgott a szívem mindennap, ahogy kerestem, csak hogy egyetlen pillantásra lássam! És akkor végre ott van, ennyi sok idő után! Nézze meg, az istenit! Ott van, pontosan olyan, mint mindig is volt! – Zihálva kapkodja a levegőt, és időnként megszakítja a sírás. – Hetvennyolc éves vagyok, és nincs semmim. Mindenem oda, minden tönkrement. Ha még őt is elveszítem, mindennek a tetejébe…

− De kérem, hadd segítsek! Mit veszített el? – szól közbe Eva. Az ismeretlen csapongó mondókája, az a különös kétségbeesés a szavak között összezavarta.

Az öregasszony arcán pánik fut át, és benyúl a blúza nyakán. Egy pillanatig keresgél, aztán a félelem eltűnik, és előhúz egy láncot. Aranygyűrű lóg rajta. A markába szorítja, lehunyt szemmel az ajkához emeli.

Most kezd esni. A schönbrunni kastély tetején károgó varjak a levegőbe emelkednek, ott köröznek az égen.

− Edith? – kérdi finoman Eva, és az asszony karjára teszi a kezét.

Az öregasszony ajka megremeg.

− Mégis miért szólít így?

− Láttam a nevét a leveleken. – Eva odanyújtja a levélköteget, a másik pedig kikapja a kezéből.

− Nincs joga elolvasni ezeket!

Evának fáj ez, nyugtalanító. Ekkor hallja meg a mentő eltéveszthetetlen szirénázását.

− Ha szerencséje van, ez magáért jön – mondja, hogy megnyugtassa az öregasszonyt. És saját magát is. – Valaki biztos telefonált nekik. – Felnéz a lakóház ablakaira. – Biztos be akarják majd vinni a kórházba, hogy kivizsgálhassák – teszi hozzá. – Meg fog kapni minden segítséget, ami csak kell.

− Genug! Nein! – kiált fel az öregasszony, és remegve hátraugrik. – Nem megyek! Nem kényszeríthetnek!

A rettungswagen kék villogójának fénye visszaverődik a nedves macskakövekről, ahogy befordul az utcába. A sofőr és a másik ápoló kiszállnak, Eva pedig odasiet hozzájuk.

− Baleset történt – foglalja össze. – Nekem semmi bajom, vagy legalábbis azt hiszem. – Aztán hátrapillant. – De ennek az asszonynak nekimentem biciklivel – int az ősz hajú nő felé. Az közben odasántikált a falon lévő plakáthoz. – Elesett. Először nem reagált semmire, néhány percig eszméletlen volt. Próbáltam segíteni neki, de nem az a fajta, aki szívesen veszi. Nekem zavartnak tűnik.

− Ön megtett mindent, amit tudott. Innen már mi átvesszük – feleli a sofőr.

A sérült asszony a kiállítás plakátjára szorítja a két tenyerét. Fiatal modell látható rajta, az arca kipirult, a tekintete átható, bizonytalan.

− Junge Dame! Kérem! – próbálja megszólítani a sofőr, ahogy odamegy. – Hogy érzi magát? Látom, hogy megsérült, vérzik a feje! Be kell vinnünk a kórházba, ne álldogáljon itt az esőben! Rendben?

− Nein! Nein! – hátrál tőle rettegve az asszony.

− Az ön érdekében, meine Dame! – A férfi a vállára teszi a kezét.

− Engedjen! Ne merészelje! Nem kényszeríthet, hogy visszamenjek oda!

− Ugyan már, ne csinálja! Nyilván fájdalmai vannak! Csak segíteni akarunk!

− Jó rég megvagyok már bárki segítsége nélkül! – vág vissza az asszony.

A két mentős most közrefogja, megvetik a lábukat, a szájuk összeszorítva. Az asszony a vállukig sem ér.

− Innen már intézzük a dolgot – biztosítják Evát. – Ha ön jól érzi magát, nyugodtan menjen csak haza!

Mindketten karon fogják az öregasszonyt, és már vezetik is a mentőautó hátuljához. Finoman, de határozottan. De az asszony nem hagyja magát. Küszködik, tekergőzik a kezükben, rúg és vergődik. Aztán a szeme rátalál Evára, és csak bámul rá.

− Te lány! Segíts! – sikítja oda, miközben betuszkolják a mentőautóba. – Csinálj valamit! Kérlek! Nem maradt semmim! Nem segít senki! Nem csak kitaláltam! – És a plakát felé bök a kezével. – Ez bizonyítja! Nem vagyok bolond, igenis léteztünk! Nem tehetik…

Becsapódik az ajtó, az átható tekintet eltűnik mögötte.

Eva el is szégyelli magát, hogy most megkönnyebbült. Van neki elég baja enélkül is. De csak zakatol a szíve, és nem tud szabadulni valami kitartó bűntudattól. Magában kijelenti: igen, segített ennek a fura asszonynak. De talán végül csak rontott a helyzeten. Nagyot nyel, és visszafordul a plakáton lévő nőalak bizonytalan mosolyához.

A sofőr beindítja a motort.

− Várjanak! Álljon meg! – kiabál Eva. Szalad a mentőautó után, és a hátsó ajtaján dörömböl.

De a jármű már megindult, megszólal a sziréna, és felgyorsulva elhúz előle.

Még egy nevet sem tud.

Eva kimerült, teljesen elcsigázott, és érzi, hogy az esőben közben bőrig ázott. Valami új módon fáj a hasa. A bicikli jut eszébe: nem csak a szemüvegét, azt sem lesz pénze megcsináltatni. Most gyalog kell majd hazatolnia a kerékpárt, ami így sokkal tovább is fog tartani. És otthon sem várja megnyugtató szavakkal senki.

És ekkor meglátja…

A földön, a macskakövek között, aranyosan megcsillan valami. Eva lehajol érte. Hosszú, antik nyaklánc az, a kapocs kioldódott, de a lánc rá van tekeredve az ütött-kopott gyűrűre. Még langyos. Eva a mutató- és hüvelykujja közé fogva megnézi. A belső oldalán elegáns betűk: E és E.

Vagy talán E és A? A második betűt nem lehet tisztán kiolvasni. Olyan, mintha kikaparták volna, vagy valami hegyes tárggyal megpróbálták volna átírni.

A gyűrű az öregasszonyé, aki eléugrott. Eva csak szeretné elfelejteni, és folytatni az életét, ahogy csak tudja, de nem megy ki a fejéből, micsoda öröm villant fel az asszony arcán, ahogy alig néhány perce az ajkához emelte ezt a gyűrűt – és a rettegés a szemében, ahogy rázárták a mentő ajtaját. Eva a markába szorítja a gyűrűt. A súlya fura megnyugvást nyújt. Tudja ő is, milyen elveszíteni valamit – amikor mintha saját magából tűnne el egy rész.

És elfogadja, mit kell tennie: valahogy, hamarosan, vissza kell juttatnia a gyűrűt jogos tulajdonosának.

*

A mentőben az öregasszonyt gyorsan, határozott mozdulatokkal a hordágyra szíjazzák, majd azt is rögzítik. Az egész teste belesajdul abba, amit épp most tudott meg. Ott volt, ott, a szeme előtt, annyi év keresgélés után!

A mellkasában tompa fájdalom. Aztán hirtelen hangos, kitartó dörömbölés a mentőautó hátsó ajtaján. A hangzavarból ki tudja venni, hogy az az istenverte, jellegtelen arcú lány, aki ott száguldozott a biciklijén, a nevét akarja tudni. De az ilyesmihez már túl késő. Ahogy a kórház felé száguldanak, az az átkozott sziréna csak vijjog egyre, hogy a forgalom szétváljon előttük, és a mentő egyre távolabb vigye az egyetlen dologtól, ami számít.

Ugyan mit számít most az ő neve? Lehetek én a világon bárki, senkit sem érdekel, gondolja. Évtizedek óta senki sem volt kíváncsi arra, hogy ki ő. Amikor utoljára kimondta a nevét valaki, az olyan volt, mint egy puskalövés – parancs, sértés, undor volt a hangok között. Aztán teljesen el is felejtették.

Vajon létezett egyáltalán valaha? Igen, most már tudja. És az azelőtti élete…

Ahogy kihúzzák a hordágyat a mentőből, a fülében, mint egy álom, ott visszhangzik a nevének három szótagja, mint egy dallam, mint a pezsgő buborékjai a szájában.

Emlékszik rá, hogy mondta ki a férfi. Hogy micsoda izgalom volt hallani elsuttogva, az az ígéret, amely valaha ott volt benne, a vágy, amelyet hevített. A felidézett hang valami réges-rég érintetlenre tapint benne: arra a részre, amely még képes örülni.

− Adele! – mondja ki, és elönti a csodálkozás, ahogy egy arc hajol fölé. – A-dé-le! – ismétli el, és ahogy kezd elhalványulni a világ, a véres, sebesült arcán mosoly tűnik fel. – Ó, hát persze, ez az! A nevem, ha tudni akarja, Adele. Adele Harms. És jegyezze meg jól!

ADELE

1

1912. október

− Adele, esküszöm, ha megint elkésünk, én kitagadlak! – fortyan fel Edith. Az arca kipirult, egészen kimelegedett, úgy próbálja elráncigálni nővérét az ablak előtt álló aranykárpitos heverőtől a Harms család lakásának nappalijában. Adele meg csak elnyúlva fekszik a bársonypárnákon. Tudja ő, hogy ez rém bosszantó, mivel a húga úgysem indul el nélküle.

− Ne siettess már! – szól rá. – Tudod, hogy utálom, ha siettetnek! – Azzal lerázza magáról a húgát, és mindkét karját a feje fölé nyújtva, az ujjait megmozgatva nyújtózik egyet.

Azért időzik még itt, mert reméli, hogy még egyszer megpillanthatja a férfit, akit egész délután figyelt a leshelyéről. Azonnal felfigyelt rá, amikor aznap elsétált a ház előtt. Adele óhatatlanul is lát minden jövés-menést a házban, amely az övékkel, a Harms család házával szemben áll a Hietzinger Hauptstrassén – széles, fákkal szegélyezett utca ez Bécs gazdag, arisztokratikus tizenharmadik kerületében. Adele élvezi, hogy figyelheti az élet jeleit a tucatnyi szemközti ablakban, bár most, október végén, ezeket már eltakarja a szeme elől az elszáradt repkény csipkéje. Főleg nagydarab férfiakat szokott látni furán bonyolult pofaszakállal, anyukákat, szobalányokat. Ez a fiatalember tehát szívesen látott változatosságot hoz.

Nem lehet idősebb nála, a húszas évei elején járhat. Ráadásul órákon keresztül hordta most be a holmiját az épületbe: ládákat, nehéz bútorokat és egy hatalmas tükröt is, amely egy rövidke pillanatra Adele felé fordult, így meglátta benne saját magát, ahogy ott figyel az ablakban.

− Én egyszerűen nem értem, hogy nem tudtál elkészülni! – folytatja Edith. – Alig fél óra múlva felmegy a függöny, te meg egész délután jóformán nem is pislogtál! – Adele húga jeleket keresve körbenéz a szobában. Lebiggyedt ajakkal veszi észre a ki sem nyitott francia regényt, amit nővére a padlón hagyott, az ezüsttálcán a délután frissen sütött guglhupf morzsáival, mellette üres csésze, a szélén odaszáradva a kávé és a tejhab maradványai. A nővére tekintetét követve lenéz az utcára. – Ó, értem! Megint belefeledkeztél a mások dolgaiba!

Edith közelebb lép az ablakhoz, hogy ő is kinézhessen. Az ujjait az üvegre teszi, és ahol hozzáér, meg ahol rálehel, a hűvös felületen rögtön pára képződik.

− Csitt, most jön vissza! – mondja Adele.

Lent az utcán egy vékony, ápolatlan, sötét hajú férfi kínlódik egy még nála is magasabb festőállvánnyal. Az arca sápadt, és mintha beesett is lenne – nehezen körülírható módon.

− Ó, ó, hát ez bizonyítja is! – Edith hirtelen sarkon fordul, és csettint egyet Adele előtt. – Mehetsz is a bolondokházába, drága nővérem, hisz elhatalmasodott rajtad az őrület! Ebben a torzonborz példányban egyedül az lehet a jó, és a figyelmedet is egyes-egyedül az kelthette fel, hogy a haja még nem teljesen ősz!

Adele elhajít egy rojtos szélű díszpárnát, és mellkason találja vele a húgát.

− Egy kis izgalom neked sem ártana! – vág vissza.

− És mit gondolsz, az a nő kicsoda? – kérdi Edith felhúzott szemöldökkel, és a fiatal nőre mutat, aki épp most lép ki a ház ajtaján, és felkap egy kézitáskát a halomból. – A szobalánya?

A nő (Adele magától valami vándorkereskedőnek nézte volna, aki csak el akar itt adni valamit) megáll, és az ujjait dörzsölgeti.

− Nos, talán valóban a szobalánya – feleli sértődötten Adele, és a szeme összeszűkül. – Az lehetetlen, hogy a felesége legyen. Esetleg a húga?

A nő az utcán nem egy különleges szépség. A ruhája nem túl előnyös, unalmas, nem olyan egyedi szabású, mint amit a két lány megszokott. De minél tovább figyeli ezt a lányt Adele, annál inkább úgy érzi, kelletlenül ugyan, de be kell vallania: van benne valami vonzó. A bőre hamvas, a két szeme egymástól távol ül, a szája gyengéd, széles; sűrű, hosszú haja égővörös.

− Gyere már! Nem heverészhetsz tovább! – figyelmezteti Edith. – Papa rém dühös lesz. Az ifjú hölgyeknek sosem szabad rangjukon aluli módon viselkedni! – teszi hozzá halkabban, apjuk gyakran ismételgetett tanácsát utánozva. – Ez pedig, ez a szégyentelen leselkedés, ez mélyen a rangod alatt van!

− Az ember nem hímezhet örökké zsebkendőket, tudod – fintorog Adele. Felhúzza magas szárú csizmáját, és amilyen lassan csak tudja, befűzi-beköti. Majd feláll. Még cipő nélkül is magasabb a húgánál, és élvezi, ha lenézhet rá. Adele ösztönösen a kandalló fölötti tükörbe pillant, saját magára. Valóban mindent nagyon kielégítőnek talál, miután az arcát jobbra-balra fordítva a kisujja hegyével lesimította a szemöldökét, gesztenyebarna tincseit a füle mögé igazította. Elégedetten látja, hogy a felső ajka csúcsai egészen ördögiek. A fogai ugyan nem állnak teljesen egyenesen – még ez sem kimondottan taszító. Kifújja a levegőt, elmosolyodik, majd belebújik a bundájába, ferdén a fejére teszi tollas kalapját, és már érzi is az előttük álló este izgalmának kellemes bizsergését.

− Hogy festek? – szegezi a kérdést a húgának.

− Egyszerűen csodálatosan, mint azt te is tudod. És én? Most ugyan milyen hibát fogsz találni?

Adele végigpillant rajta. Edithnek kerek, pirospozsgás az arca, mintha valami parasztlány lenne, a haja pedig elég szerencsétlen szalmaszőke árnyalatú. Még így is, hogy az operához a legjobb ruhájába öltözött ki, úgy néz ki, mint aki jobban örül, ha a jószággal lehet. Adele már próbálta nógatni, hogy fordítson több gondot a megjelenésére, de mindeddig nem járt különösebb sikerrel.

− Pompásan, mint mindig – jelenti ki. – Én mindig is így gondoltam. Sőt, ha nem lennél a húgom, még irigykednék is rád. De nagy szerencsémre mindaz, amit benned oly nagyon csodálok, bennem is bőségesen megvan!

Edith gyanakvó pillantást vet rá, és megrázza a fejét.

Idős szobalányuk, Hanna, az előszobában vár rájuk, és már nyitja is az ajtót az induláshoz. Keményített kötényt visel, és lapos sarkú cipőt. Kellemes estét kíván a lányoknak, és még pukedlizik is egy kicsit, hiába nem is látja most Mutti, aki mindig ragaszkodik az illedelmes viselkedéshez.

− Ne felejtsd el kinyitni a nappali ablakát, ha elmentünk! – utasítja Adele. – Friss levegő kell ebbe a poros, öreg házba! Menj, most rögtön!

− Igen, gnä’ Frau – bólint Hanna, és megint térdet hajt egy kicsit.

− Jó éjt, Hanna! – köszön el Edith, ahogy kilép az ajtón, puszit nyom az öregasszony arcára, és melegen megszorítja a kezét. – Ne betegedj bele a munkába miattunk!

Adele nagyot sóhajt. A húga mindig olyan szükségtelenül kedves a szolgákkal.

*

Kint csípősebb a levegő, mint Adele várta. Nem tesz jót az arcszínének, ettől olyan pirospozsgás lesz, mint valami vidéki kocsmárosné. De egy kis szerencsével (és mielőtt teljesen lehervad róla a kíváncsi ragyogás) talán sikerül összehoznia egy találkozást a férfival, aki oly nagyon lekötötte a figyelmét egész délután.

− Gyere már, Edith, siess! – szól rá a húgára.

Adele szántszándékkal másfelé indul, mint ahol a szüleik által értük küldött kocsi várakozik rájuk.

− De rossz felé mész! – zsörtölődik Edith. – Mutti és Papa már biztos vár minket! – De azért belekarol a nővérébe, ahogy szokták, és úgy mennek át az utcán, el egy magas fa alatt, egyenesen a szemben álló házhoz, amelyből nyilván hamarosan ki fog lépni a titokzatos férfi, hogy a holmija maradékát is bevigye.

A kandeláberek gyöngyházszín fényköröket vetnek a sötétben. Mint valami kísértet, az idegen úgy lép be hirtelen a fénybe. Adele tétovázik kicsit, a sarka koppanása a járdán egy icipicit kiesik a ritmusból. Nézi a fiatalember vastag szemöldökét, magas homlokát, sűrű, összevissza hajának művészien göndörödő fürtjeit. Magas, lenyűgöző, Adelének az az érzése támad, hogy muszáj hozzáérnie.

Egyre közelednek egymáshoz. Adele a karjába kapaszkodva még lassabb tempót diktál Edithnek. Igyekszik minden részletet megfigyelni – a szorosan meghúzott csomót a férfi kék gyapjú nyakkendőjén, az inge szövetének finom, fénylő mintázatát, a nyakát, ahol a gallér hozzányomódik. Igen nagyok az orrlyukai, és az orra hegyén kis mélyedés látható. Adele nézi, ahogy a hűvösben köhög egyet, figyeli a torka mozgását, az izmok rezgését, az éles vonalakat.

Most már olyan közel vannak egymáshoz, hogy Adele még ebben a homályos fényben is ki tudja venni a fülcimpáján a bársonyos szőrszálakat, a borotva útját lefelé az arcán, amelynek alsó felén kissé tompábban csillog már a bőr. A férfi most felpillant – felszalad a szemöldöke, ahogy meglátja őket. Adele szeme hamar megtalálja az övét. Valami árnyék villanása miatt nem tudja megállapítani, kék-e vagy mogyoróbarna.

A férfi is bámul, Adelének meg összeszorul hirtelen a torka, a szívéből hullámokban melegség sugárzik szét a testébe. A lépte ezúttal csoda módon nem inog meg.

Ezen a kis buborékon kívül minden ködös, üres, nincs semmi, csak ő, ez a férfi, ő viszont tökéletesen tisztán és élesen látszik. Valami olyan vad lázadás szikrázik benne, amely után Adele már azt sem tudja, mióta vágyódik.

A szájához emeli a kezét, a fejét úgy fordítja, hogy a vonásait a legjobb szögben mutassa, és állja a férfi tekintetét. Az idegen egyenesen feléjük tart, de sem ő, sem Adele (kart karba öltve az egyre dühösebb Edithtel) nem szándékozik félreállni, hogy elengedje a másikat. Valami kis próba ez, incselkedés, apró játék.

Aztán a férfi az utolsó pillanatban ellép oldalra, a tenyerét egy fára tapasztja, és megfordul a törzse körül. A túloldalon felbukkanva hozzáér Adele karjához, mire a lány tágra nyílt szemmel elhúzódik az útjából, mintha az érintés megégette volna.

A férfi visszafordul, és rájuk mosolyog: mulattatta a találkozás. Adelét mintha győzedelmes kis villámcsapás érte volna. El is csodálkozik rajta, ahogy megfordul vele a világ. Szinte a szájában érzi az ízét.

Ez a férfi a jövője. Tenni fog róla, hogy így legyen.

2

1912. október

Adele és Edith beszaladnak a Hofoper – Császári-királyi Udvari Operaház – előcsarnokába, libegnek rajtuk a tollak-bundák –, majd hirtelen megtorpannak. Minden csupa-csupa márvány és mozaik, itt van a város divatos társasági életének központja is. Ahogy felmennek a lépcsőn, Adele végigsimít a csillogó korláton. Késztetést érez, hogy sarkon forduljon, és meghajoljon valami képzelt közönség előtt, mintha fogadná az elragadtatott tapsvihart. De csak titokban pillantgat oda a többi társasági nőre, akik még nem ültek be a páholyaikba. Selyemruhát viselnek mind, pliszírozott vagy ráncolt szabásút, tüllel, csipkével díszítettet, a kalapjukon tollak és gyöngyök, nyakékeik kövein megcsillan a kristálycsillárok fénye.

Adele meglazítja vállán a prémgallért, és sikerül Edith elé kerülnie, ahogy a páholyuk felé tartanak. Ott már várják őket a szüleik és a család közeli barátai, Bronék. Belépnek, és látja, hogy Papa épp előregörnyed kissé, végigsimít a szakállán, és hunyorítva olvassa le az időt a zsebórájáról.

− Új rekord! – ingatja a fejét. – Egyetlen másodperccel sem érkeztetek hamarabb!

Adele odahajol hozzá a széke felé menet.

− Próbáltam siettetni Edithet – suttogja oda. – Tudod te is, hogy tud késlekedni!

Mutti persze most is alaposan ki van cicomázva, egész kis orgonaillat-felhő terjeng körülötte: helytelenítő pillantást vet a lányaira, és egy kis ciccegő „ejnye” is kicsúszik a száján. Edith elkapja az anyjuk kezét, és nagy puszit nyom rá, hátha ezzel enyhíti a késői érkezésük felett érzett bosszúságát. Szerencse, hogy magánpáholyban ülnek, és nem lent, a nézőtéren, mert Mutti ezüstösen ősz haját olyan magasra tornyozta ma fel, hogy még a legmagasabb jegyszedő sem láthatná tőle az előadást. Herr és Frau Bron ülnek az első székeken, mert Frau Bron szeme már nem túl jó. Adele látja is a kezében a hosszú nyelű kis színházi látcsövét, de nem a zenekart vagy a színpadot vizsgálgatja vele, hanem a ragyogó öltözetű közönséget alant és körülöttük. Most Muttihoz fordulva valamiféle illembeli kihágást tesz szóvá. A Bron lány, Emilia, cinkosan rákacsint Adelére, ahogy az leül, susog a ruhája anyaga.

Azzal kialszanak a fények, a közönség elcsendesedik, majd felmegy a bársonyfüggöny.

Adele felkészül, hogy szokás szerint ámulatba ejtse az előadás. Kétség sem férhet hozzá, hogy ha ő állíthatná össze a saját társasági naptárát, egy évben háromszáz estén is az operába jönne. A zene túláradó díszítettsége, az énekhangokban megszólaló költészet, a mozdulatok elegáns koreográfiája, a csodálatos jelmezek – mind mélységesen megérintik. Él-hal a szenvedélynek e világáért, és különösen Mozartért, akinek a zenéje olyan boldogságot, gyengédséget, kétségbeesést és olykor közönyt tud a lelkében ébreszteni, amilyet egyetlen más zeneszerzőé sem; és Johann Straussért, akinek finom melódiái teljesen elbűvölik. Adele magába szívja a színpadi melodrámát, az átható vágyakozással, bosszúval, tiltott szerelemmel fűszerezett történeteket. Nem úgy, mint Edith. A húga is állítja, hogy szereti az operát, de mintha félne a benne rejlő túláradó szenvedélytől. Adele ilyenkor érzi leginkább, mennyit jelent a három év közöttük.

A szünetben aztán beszélgetni is lehet. Papa és az üzlettársa, Herr Bron, réges-rég ismerik egymást: évek óta együtt dolgoznak, azóta, hogy Adele édesapja megnyitotta az elegáns bútorboltját a belvárosban, és befektetőket keresett. Bronék lánya, Emilia alig néhány hónappal idősebb Adelénél, így a két család között szoros barátság alakult ki. Minden évben együtt utaznak vidékre nyaralni, közösen bérlik a magánpáholyt itt, a Hofoperben és a Burgtheaterben is, és hetente járnak egymáshoz vacsorára.

A két férfi most az üzletről beszél, a Wiener Börse hullámzásairól, Ferenc József császár legújabb rendeletéről. Frau Bron pedig Muttival társalog egy közelgő egyházi szertartásról, amelyen a császár is megjelenik: felveti, hogy ők is elmehetnének.

− Ott lesz mindenki, aki csak számít! – teszi hozzá.

Most még mindkét családnak szoknia kell a gondolatot, hogy Emilia hamarosan férjhez megy – csak a hónap elején jelentették be. Ez a hír, amely némileg kilóg a dolgok szokásos rendjéből, felborította a barátságuk erőviszonyait is. Mutti kimondottan Adelének rója fel ezt. Az ő hibája, hogy nem sokkal ezelőtt felbontotta az eljegyzését Heinrich-hel, amit az édesanyja képtelen megbocsátani neki, ettől pedig még elviselhetetlenebb most az, hogy Frau Bron esküvőt tervezget, amikor nincs is itt a szezonja.

− Folyton az orrom alá dörgöli! – zsörtölődik Mutti gyakorta.

Adele nem féltékeny Emiliára. Ő az anyja siettetése dacára is kész várni arra a férfira, aki majd lángra gyújtja a szívét, nem megy ő férjhez gyorsan, csak hogy túl legyen rajta. Emilia, úgy tűnik, ezt a taktikát választotta, minthogy az új évben már meg is lesz az esküvője. Adele azt vallja, hogy neki bőven van még ideje, ezért aztán a füle botját sem mozdítja, amikor az anyja azt mondogatja, így majd vénkisasszony lesz belőle.

Emilia és a jövendőbeli férje kapcsolata oly viharos gyorsasággal szökkent szárba, hogy a Harms család még nem is találkozott a férfival. Muttinak ettől még nehezebb elfogadni a helyzetet, hisz addig nemigen mutathat rá az udvarló hibáira, amíg meg nem ismerkedett vele, fel nem térképezte a hiányosságait, és ki nem talált még hozzá néhányat magától. Most megint felveti, hogy a férfi eljöhetne a következő vacsorára, amelyet Harmséknál rendeznek.

− Már mondtam, Josefa, rettentő elfoglalt, a tanulóideje alatt igen sokat kell utaznia – feleli Frau Bron. – De hamarosan megismerheted. Remek ember lesz belőle.

− Alwinnak van egy testvére is, ugye tudod? – böki oldalba Adelét Emilia. – Albert nagyon édes fiatalember, és csak kicsit idősebb nálad! Remek kilátásai vannak. Lehetnénk sógornők!

− Édes? – vág vissza Adele. – Nem szándékozom férjhez menni a kényelem kedvéért, csakis szerelemből! – veti oda a barátnőjének.

− Nohát, most már szüfrazsett lettél, Adele? – ugratja Emilia.

− Elég az ilyen beszédből! – szakítja félbe Mutti, aki fél füllel mindig odafigyel a lányokra.

− Nem hinném, hogy ettől már a reformer csőcselékhez tartoznék – válaszol Adele.

Emilia udvariasan vállat von.

− Te is és Edith is nyugodtan válogathattok, semmi kétség. Biztos vagyok benne, hogy egy éven belül mindhárman férjnél leszünk!

− Majd én teszek róla! – jelenti ki Mutti.

Edith odasuttogja, hogy a házasság olyasminek hangzik, amit kerülni kell, mint a pestist.

Három harangütés jelzi a szünet végét, ők pedig mind visszaülnek a helyükre. Adele gondolatait a ma látott fiatalember tölti ki. Az igazság az, hogy nagyon is szeretne férjhez menni, hogy kezdetét vehesse a saját szerelmi története.

*

Kigyulladnak a fények. Immár a közönség is látható. Megtapsolják a színpadon állókat, a remek színészeket, a zenekart és a karmesterét, de leginkább saját maguknak tapsolnak. Hisz ez itt Bécs, tán nem ők azok, akik a haladó változatosságot hozva utat törnek majd az ígéretes, makulátlan új évszázadban? Nincs közönség, amely náluk jobban megérdemelné a tapsot.

− Ez igazán pompás volt! – sóhajt fel Adele. – De most már hazamehetnénk? Kérlek, Papa!

Papa meglazítja kicsit a nyakkendőjét, és egymásba fonja a két kezét.

− Rendesen azért szoktatok könyörögni, lányok, hogy csak még egy kicsit maradjunk! – A szeme sarkából az idősebb leányára pillant, és megremeg az ajka a bajusza ősz sörtéi alatt.

− Ó, de hát halálosan kimerültünk! – panaszkodik Adele.

− Egyeseknek túl sok izgalom is jutott erre a napra… – szúrja oda Edith.

Kint köd ereszkedett a városra, leheletvékony pókselyem-fátyolként takarja el Bécs csodás épületeit. Papa egyetlen kézmozdulattal leint egy fiákert, és a keménykalapos kocsisnak bemondja a hietzingi címet. Egy kis szerencsével még éjfél előtt otthon lehetnek.

A lovak orrlyuka kitágul a hideg levegőben. Edith megdörzsöli a közelebbi nyakát, suttog valamit a fülébe. Adele megvetéssel néz rá, hiszen most majd a húgán ragad ez a nyers, állati szag egészen hazáig, sőt, beviszi a közös hálószobájukba.

Először Mutti kászálódik be a kocsiba a magas hajkölteményével, jókora szoknyájával. Majdnem teljesen el is foglal bent minden helyet. Adele bepréselődik mellé, aztán az apjuk és Edith is követi. Útközben igyekszik elviselni az anyja fecsegését a legújabb társasági pletykákról. Adele épp ezt a kisszerű életet akarja kétségbeesetten elkerülni. Talán szeretne férjhez menni, de nem valami ügyvédet vagy bankárt akar, legalábbis azokat a példányokat biztosan nem, akiket az anyja igyekszik ráerőszakolni.

A kocsis megállítja a lovakat az elegáns házuk előtt. Papa kifizeti, pontosan kiszámolva minden krone-t. A szemben lévő házban néhány ablak még világos. Adele végignézi őket, nem lát-e mozgást, és a legfelső emeleten, az utcára néző nagy ablakfülkés tetőtéri lakásban meg is pillantja egy férfi sötét körvonalát. Edith követi a tekintetét, aztán csak vág egy fintort.

− Egyenes út a bolondokházába! – suttogja, de azért elég hangosan, hogy a szüleik is hallják.

Adele sípcsonton rúgja és az ajkára teszi egy ujját, Mutti pedig kérdő tekintettel fordul feléjük.

*

− És mit gondolsz a titokzatos új szomszédunkról? – kérdi a húgát Adele, amikor egyedül maradnak.

A ruháját a szék támlájára teríti, közben Edith is gondosan felakasztja a magáét.

Adele a nyakáig húzza a takarót, úgy figyeli Edithet a komódnál. Az arcát megsokszorozva tükrözi vissza a nagy háromszárnyú tükör, ahogy csak fésüli, fésüli a haját.

A falra már sűrű árnyék vetül.

− Eléggé jóképű – vallja be Edith.

− Aha! – rúg egyet Adele a takaró alatt. – Akkor mégsem vagy vak?

Edith paprikavörösre pirul.

− Én csak egy észrevételt fogalmaztam meg, ennyi…!

Adele felveri a párnáját. A huzaton át kihúzza egy különben igen puha kacsatoll szárát, nehogy alvás közben megbökje. A húga ez után a kis megjegyzés után már biztos nem fog semmi szépet mondani a szomszédjukról. Lehet, hogy nem is kellene mondania semmit. Hát nem erre tanították a lányokat? Hogy csak látni lehessen őket, hallani sosem?

Adele a fal felé fordul, az ujjaival végigsimít a tapéta virágain, és közben Edith is bebújik az ágyba. A hálóinge nyakig begombolva, a haja szépen összekötve.

− Ne bolondulj bele valami olyan férfiba, akire Papa úgyse bólintana rá soha! – szólal meg Edith.

− Ki mondta, hogy belebolondulok? Csak egyszerűen érdekel.

Edith felhorkan, aztán eloltja a lámpát.

− Jobban ismerlek én ennél, drága nővérkém! Ne feledd Herr Färbert!

*

Az nem számított, hogy Herr Färber a tanulói apjával volt egykorú, vagy hogy a legkevésbé sem lehetett volna jóképűnek nevezni az elálló fülével és a durva szőrszálakkal benőtt kezével – vagy hogy nős is volt. Ezeket mindenki figyelmen kívül hagyta. Az egész úgy kezdődött, hogy egy kis izgalmat, egy kis mókát akartak vinni a különben végtelenül unalmas életükbe. Szerdánként a hittancsoportjának nagyjából tucatnyi idősebb lánytanulója mindig egymással versenyezve iparkodott az óráján, szenvedélyesen itták a szavait, és egymást oldalba böködve mondták fel neki a leckét, úgy igyekeztek.

Adele akkor tizenhét éves volt, és ő is kitett magáért, de a szemében valami tűz izzott. Ő csak némán követelte magának a tanár figyelmét, és beleremegett a hatalom érzésébe, ha sikerült magára vonnia. Nem telt bele sok idő, és a többi lány is kezdte azt hinni, Herr Färber csak egy picivel, de többet néz rá: ez persze túlzás volt, de Adele nem cáfolta meg.

A félév utolsó napján Adele hátramaradt a teremben, amikor a többiek már mind kimentek, megsemmisítő pillantásokat vetve rá. Edith még csak tizennégy éves volt, de nem akart elszakadni a nővérétől: azt akarta, hogy együtt menjenek.

De Adele nem tágított.

− Adj egy-két percet!

Edith csak vágott egy pofát.

− Nem kell bizonyítanod semmit! – suttogta oda a húga, ahogy kisurrant az ajtón. Adele és a tanár egyedül maradtak. A lány letörölte az írást a tábláról, segített összeszedni és rendbe tenni a könyveket.

− Köszönöm – mondta Herr Färber, és megigazgatta a könyvtornyot, hogy egyenesen álljon. – Öröm volt téged tanítani idén – folytatta. – Rendesen dolgoztál, és nem lustálkodtál. Idén sokkal ritkábban kaptalak azon, hogy elábrándozol. – És rámosolygott Adelére.

− Olyasmiket tanultam itt meg, amiket egész életemben a szívemben hordozok majd – felelte Adele. – Van még bármi ön szerint, ami segítségemre lehet a későbbiekben? – Várt néhány másodpercet, aztán az ujjaival megérintette a tanár kezét. Pislogott egyet. Azt várta, hogy valami áramütésszerű érzés hasít majd belé, de nem érzett semmit.

Herr Färber finoman elhúzta a kezét, aztán az ajtóhoz kísérte.

Kint ott várt rá Edith.

− Mi történt? – érdeklődött, látva a nővére kipirult arcát.

− Semmi. Egyáltalán semmi.

Ez volt az igazság.

− Hazudsz!

− Nem! – tiltakozott Adele, szinte dölyfösen. – Dehogy hazudok!

De Edith csak nem tágított.

− Valami történt ott bent!

− Jól van. Hát, ha tudni szeretnéd… − kezdte zavartan Adele −, Herr Färber… − és habozott egy kicsit – megcsókolt. A bajusza érzésre igen kellemetlen volt – tette hozzá, és igyekezett minél közönyösebben beszélni.

Magát Adelét is meglepte, milyen könnyedén sikerült átírnia magában is az egész élményt. A hatalom, amellyel már nem rendelkezett, visszatért, és a füle mögött az égető érzés szinte teljesen elmúlt.

− De meg kell ígérned, hogy egy szót sem szólsz erről senkinek! Ez a mi titkunk!

− De hát nős! – tiltakozott Edith.

− Csak egy kicsike csók volt – vágta rá meglepve Adele. – És úgysem ismétlődik meg!

− Nem lett volna szabad! Te is tisztában vagy vele, hogy ez helytelen!

− Nem az én hibám, hogy megcsókolt! – A felháborodást már nem is kellett színlelnie.

− Ne tagadd, hogy végig ez volt a terved! Ezt te akartad! – Adele szinte a bőrén érezte Edith helytelenítését, ez pedig felborította köztük az egyensúlyt. Most már nem mondhatta el neki az igazat: hogy csak bolondot csinált magából.

Adele arra számított, a következő héten Edith enged rosszallásából, és majd együtt nevethetnek az egészen. Csakhogy néhány nappal később, egy kimerítő zongoralecke után Papa rontott be, és karon ragadta.

− Gyere velem! – dörrent rá. Papa büszke volt rá, hogy az ész, a logika embere, és csak ritkán emelte fel a hangját. – Igaz ez? – Egészen más volt most az arca, szinte vicsorgott. – Ne nehezítsd meg magadnak! – folytatta. – Elküldtem a tanárodért. Mondd meg az igazat, hogy ne lehessen félreértés, amikor beszélek vele! Nem akarok ilyesmivel megvádolni egy tisztességes embert, ha… − És itt elhallgatott. – Ha most nem mondasz nekem igazat, Adele, nagyon meg fogod bánni!

− Nem igaz, akármit mondott is Edith! – próbált szabadulni Adele. – Ő mindig a legrosszabb fényben akar feltüntetni előtted!

Az apja mintha próbált volna megfogalmazni valamit, aztán elengedte Adele karját, mert megszólalt a csengő.

− Ez ő lesz. Kiderítjük az igazságot, akármi legyen is az!

Herr Färber rettentő ünnepélyességgel kopogott az ujjaival az étkezőasztalon, és kijelentette, hogy nincs tudomása semmiféle helyteleníthető dologról.

A falak mintha össze akarták volna préselni Adelét.

− Határozottan valótlan! – A bajsza remegett, és méltóságteljesen előadta a saját változatát. – Attól félek, a lányok épp egy különösen butuska korszakukban vannak, és Adele viselkedett közülük a legkirívóbban. Egyszerűen csak elszaladt vele a ló. Azt nem tudom, miért tett úgy, ahogy tett, de azt teljes bizonyossággal állíthatom, hogy én nem tettem semmit, hogy bátorítsam. Biztosíthatom, csókhoz akár hasonló dolog sem történt.

− Nem hazudtam, nem! – sírt valódi könnyekkel Adele. – Megcsókolt, hinned kell nekem! Miért nem hisz nekem soha senki? Nem én találtam ki!

Papa újabb megsemmisítő pillantást vetett rá.

− Eleget hallottunk, kisasszony! Épp ideje lenne, hogy egyszer és mindenkorra megjegyezd, hogy a dolgoknak következményei vannak. A hazugságok egész életeket tesznek tönkre!

Adele csak sírt tovább – és még hetekig gyötrődött ezen.

Mert a végén már nem is emlékezett, mi történt valójában és mi nem.

3

1912–13 tele

Adele Harms elfoglalt fiatal hölgy. A húgával, Edithtel alig van szabad idejük – a napjuk minden perce be van táblázva, gyakran hónapokkal előre, mindenféle órával, kabaré-előadással, koncertekkel és fogadásokkal. A lányokat kora gyerekkoruk óta tanítják mindarra, ami az ő rangjukban lévő hölgyek számára megfelelőnek ítéltetik. Angolul tanulnak, franciául, görögül és latinul, és mindketten hétről hétre haladnak, társalgási és irodalmi órák segítségével. Adele kimondottan élvezi az antik történelmet is, szereti megismerni a múlt mítoszait, szerencsétlenségeit, de valódi szenvedélye a zene. Heti két zongoraórája is van, és igen ügyesen játszik. Imádja Mozartot, Mahlert és Maria Theresia von Paradist. Mindkét lány remek táncos is.

Edith szerényebb elfoglaltságoknak hódol: órákon át leköti a hímzés, a kártyázás vagy a kézműveskedés. Adele sosem tudta elsajátítani a szalaghímzést, és papírrózsái is mindig szétesnek.

A kötelező óráikon és a zenetanuláson felül az édesanyjuk sűrűn hordja a lányokat társasági eseményekre. Bejáratos ő minden szalonba, Bécs minden társaságába: gálákra, kiállításokra, nagy megnyitókra, ahová magával viszi a lányait is, hogy a megfelelő emberek a megfelelő helyeken megpillanthassák őket. Adele és Edith népszerűek is a kortársaik között, a hasonló körökben mozgó fiatal hölgyek kedvelik őket, ők pedig csak azért nem alakítottak ki szorosabb baráti viszonyokat velük, mert ott vannak egymásnak ketten. Náluk mindig a testvérük az első.

− Mi értelme ennek a sok taníttatásnak? – szegezi nekik a kérdést néha az apjuk. – A férfiak nem kedvelik a túlságosan okos feleséget! – Elneveti magát, a felesége és két lánya meg a fejüket ingatják. De az ugratás dacára Papa igenis büszke a lányaira. Adele tudja, mennyire fontos neki a családja, és hálás is neki, hogy vagyona és tapasztalata révén ilyen biztonságos életet tud nyújtani nekik. Édesanyja, Josefa, tíz évvel fiatalabb Johannál: csak életük későbbi szakaszában ismerkedtek meg egymással. Viharos gyorsasággal egymásba szerettek, és alig hónapokkal később össze is házasodtak, csak néhány nappal Mutti harmincötödik születésnapja előtt. Adele pontosan kilenc hónappal később érkezett. Johann ekkor negyvenöt éves volt, Adele volt az első gyermeke. Edith három évvel később követte nővérét.

Papa idejének nagy részét a munkája köti le. Elegáns bútorokat gyűjt, kedvező áron vásárol, egy kicsit javítgatja is őket (inkább csak egyszerű, apró finomításokat végez), aztán szép kis haszonnal továbbadja a város arisztokratáinak. Adele szeret a műhelyében időzni a sok furcsa tárgy között. Johann Harms hatvanhét éves, de még nem vonult vissza, és nem is tervezi. Továbbra is serény és energikus.

A keresete az évek során elegendő volt, hogy a Harms család szerény felső-középosztálybeli életet éljen. Kényes egyensúly ez, persze, és Johann gyakran tréfálkozik, hogy a családja ízlése egyre csak drágább lesz; de Adele tudja, hogy Papának vannak befektetései is, itt-ott eltett tartalékai. A lány egészen biztos benne, hogy ezután is jól meglesznek, és képzeletében úgy bomlik ki előtte egy kényelmes jövő képe, mint a selyemszalagok a szélben.

*

Folytatódik Emilia esküvőjének tervezgetése is, Mutti pedig jeges bosszúsággal pillant ilyenkor Adelére. A legrosszabb akkor következik be, amikor a Harms család kézhez kap egy vastag borítékot, és benne a meghívót Heinrich esküvőjére – ő az, akivel Adele korábban jegyben járt.

Adele kislánykora óta messziről csodálta Heinrichet. Húszéves korában ő kardoskodott, hogy mutassák be a férfinak, Mutti pedig a legnagyobb örömmel teljesítette is a kívánságát. Heinrich majd’ másfél évig udvarolgatott neki, Adele pedig élvezte a várakozás bizsergését, ahogy szította a férfi reményeit, vágyait. 1911 karácsonyának másnapján Heinrich egy smaragdgyűrűvel megkérte a kezét, Adele pedig az édesanyja bátorítására igent mondott: hozzámegy feleségül. A legrangosabb bécsi újság újévi száma már meg is írta az eljegyzésüket. De ahogy a fantáziakép lassan valóságossá vált, lekopott róla a csillogás. Adele azon kapta magát, hogy jövendő férjét vizslatja: huszonhat éves, és máris kopaszodik, kissé el is engedte már magát. Persze jó családból származik, és valóban kifogástalanul jó kilátásokkal rendelkezik a jövőre nézve; de a háta máris belegörnyedt, annyit csapkodta az apja büszkén, hogy milyen remek, tisztességes fia is lett neki. Heinrichnek olyannyira előzékeny a természete, hogy Adelének időnként kedve lett volna belekarmolni. Őszintén szólva unalmas volt, és január végére a lány már rá sem bírt nézni. Így hát felbontotta az eljegyzést. Heinrich higgadtan fogadta a hírt, csak Mutti vágott Adeléhez egy felbecsülhetetlen értékű vázát.

Nem telt bele három hónap, Heinrich udvarolni kezdett Linának, egy igen szegény lánynak. Most meg össze is házasodnak!

− Nehogy már sajnálj! – vág vissza Adele a húgának, amikor az részvétet nyilvánít. – Én aztán nem irigylem azt a nőt, az egyre nagyobb hasával!

De közben Adelét valami szorongató érzés kezdi rágni belülről: a vágy, hogy megmutassa, mennyit is ér valójában.

*

Adele egyre több szabadidejét tölti azzal, hogy a titokzatos szomszédot figyeli. Képtelen ellenállni, muszáj kinéznie az utcára, hátha megpillantja, és egyre inkább beleveszik a véletlen találkozásról szóló álmodozásba.

Ha kimerítette valami társasági esemény vagy a vásárolgatás Bécs legelegánsabb környékének butikjaiban, vagy esetleg egy fárasztó zongoravizsga után, amikor az ujjai még mindig zsibbadtak a nagy megerőltetéstől, Adele elhelyezkedik a heverőn (figyelemelterelésként levesz a polcról valami könyvet), és figyeli a szemközti ház ajtaját. Hannát utasítja, hogy a frissítőket mostantól itt szolgálja fel neki. Késő délutánonként Adele lesöpri ruhájáról a pisztáciamorzsákat, úgy figyel tovább. Lenyalogatja ujjáról a cukormázat, és a pokolba kívánja az utcán járó más férfiakat.

Hol lehet? Mit csinál? És kivel? Ó, az elomló marcipán íze a szájában!

Hetente egyszer-kétszer kis szerencsével talán megpillanthatja. Valami csábító erő villan fel ebben a férfiban, ahogy lépked, a füle mögött cigaretta vagy ecset. Gyakran van késésben, és akkor úgy siet, hogy jóformán az ajtót sem marad ideje becsukni maga mögött. Időnként egy barátjával van, egy jól öltözött úrral, aki üres kézzel megy be az épületbe, és a hóna alatt néhány csomaggal távozik. Barna papírba vannak szépen csomagolva, átkötve madzaggal. Nála jóval gyakrabban a vörös hajú csavargólány van a kíséretében, őt Adele még sosem látta mosolyogni. Időnként a nő egyedül is bemegy a házba, ilyenkor kulccsal nyitja ki az ajtót, majd utána zsebre vágja a kulcsot. Ez a nő nyilván csak a szobalánya lehet, határoz Adele, csak egy szolga, semmi más.

Körbe is kérdezget kicsit a pletykás bécsi köreikben, és igen pikáns történetek jutnak vissza hozzá. De nagy bosszúságára a szüleihez is.

− Ti tudtátok, hogy egy festő lakik velünk szemben? – kiált fel Mutti.

− Azt mondják, Gustav Klimt követője – teszi hozzá Papa a szakállát húzkodva.

− Ettől sem lesz jobb – szól rá Mutti.

Adele igyekszik leplezni az izgatottságát: ez a férfi igazi enfant terrible, szembemegy a konvenciókkal, fittyet hány minden szabályra. Egy kis borzongató botrány is kering róla, ennyit Adele is kiderített, bár a részleteket nem árulta el senki egy ilyen fiatal hölgynek. De a hírhedtség ténye nem taszítja, pedig tudja, hogy azt várják tőle… Ezzel szemben benne csak elmélyíti a vágyat. Tudta ő, hogy ez a férfi olyasvalaki, aki dacol a hagyományokkal, a jövőbe tekint.

Ez a tudás kiélezi minden érzékét, és Adele figyel tovább. Mintha nem lenne időbeosztása ennek a férfinak – időnként napokra eltűnik, aztán visszatér, és egész nap ott áll az ablaka mellett, a nappalijában. Nyilván dolgozik. Csinos lányok jönnek-mennek, Adelét pedig eszi az irigység. Bárcsak össze tudna hozni egy találkozást!

Semmi kétsége, hogy amikor a férfi végre megismeri a lenyűgöző Adele Harmst, vonzódásuk kölcsönösnek bizonyul majd, és a többi nő mind el lesz felejtve. Adele még a sötétben fekve is tisztán maga elé tudja képzelni a vonásait. Elképzeli, ahogy a férfi hajába túr, végighúzza az ajkát az állkapcsa vonalán. Az meg a hüvelykujjával végigsimít az ő nyakán. Jó, talán tényleg kezd elmenni az eszem, ahogy Edith olyan gyakran mondogatja. De mit is tehetne? Valami olyan érzés kavarog benne, már egy jó ideje, amelyet nem tud szavakba önteni, pláne olyan szavakba, amelyeket az egyszerű kishúga is megértene… de akkor is itt van, valami nyugtalan remegés a mellkasában. A türelmetlen, kényszerítő érzés, mintha valaminek meg kellene történnie, már mindjárt itt is lenne az ideje, de ahogy telnek a napok, ez az oly vágyott fordulat csak nem következik be. Hát nem rejtőzik ott mindenkiben ez az elsöprő késztetés a cselekvésre, a lendületre, a változásra? Hát nem fohászkodnak azért, hogy jöjjön már valami, ami eltéríti az életünket a kijelölt útról?

Tartalom

Prológus

ADELE

GERTRUDE

VALLY

EDITH

EGON

Az utolsó kép

Epilógus

Történelmi jegyzet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License