Botházi Mária

Biorobot

– részlet –

Botházi Mária: Biorobot

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

© Botházi Mária, 2020, 2022
© Főtér.ro, 2020
© Koinónia, 2020

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 269 6

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Bea, a biorobot

Bea vagyok, biorobot. Élőlény vagyok, de voltaképp robot. Divatos szóval azt is mondhatnánk, humán erőforrás vagyok az élet minden területén. De a biorobot jobban tetszik, úgy érzem, jobban lefedi azt, ami vagyok. Fokozatosan lettem ilyenné, azt hiszem. Észre sem vettem az átalakulást, aztán egy nap felkeltem, és megfogalmaztam magamnak: mi lett belőled, Bea? Biorobot. Jót röhögtem, aztán aznap már többet nem gondolkodtam. Ritkán szoktam, akkor is csak futólag, villanásszerűen. Minek? Inkább teszem, amit tennem kell, jobb az úgy mindenkinek.

Körülbelül nyolcadikos lehettem, amikor az átalakulás elkezdődött. Hirtelen egy csomó kötelességgel találtam szemben magam. El kellett kezdenem gondoskodni. Nem vagyok egy gondoskodó típus, azt hiszem, de már nem is tudom. Azt mondták, itt az idő levennem a terheket egy kicsit szegény anyám válláról, aki maga is biorobot volt akkoriban. Apám mindig így emlegette anyámat: szegény anyád. Akinek annyi dolga van. Aztán elnyúlt a kanapén, bekapcsolta a tévét, odarendelte tőlem a vacsorát. Egyébként rendes ember volt, mert nem ivott, nem nőzött és nem verekedett otthon.

A bátyám készült a rockestre, én kentem a zakuszkás kenyeret apámnak, aki később adott két nyaklevest, mert nem mostam el a tányért, amit evés után kiküldött tőlem. Akkor jött a bátyám, hogy vasaljam ki a kockás ingét, legyek szíves, ő nem tudja, hogy kell. Én sem tudtam, de nyeltem a könnyeimet, és vasaltam. Anyám délutános volt, fél tizenegyre ért haza. Baj lett abból, hogy elöl hagytam a vasalófelszerelést, plusz előkerült az elmosatlan tányér ügye. A szüleim azt mondták, hogy évek óta tartó rendetlenségem most már ijesztő, tényleg. Ettől kezdve csakis az én dolgom volt a takarítás. Úgy kellett takarítanom, ahogy meghagyták, hogy takarítsak, kicsit sem másként. Még a port is meghatározott mozdulatokkal, ritmusban és rendszer szerint kellett törölnöm, mert úgy kell port törölni. Azóta tudom, hogy kell port törölni. Minden egyebet is így tanultam meg, milyen mozdulatokkal, milyen vastagon kell krumplit hámozni, mekkorára kell vágni a zöldséglevesbe valót, hogy kell kiteríteni a ruhákat, hogy ne érje szó a ház elejét, majd összehajtogatni őket, miként kell lemosni ajtót és ablakot, hányszor, milyen vízzel, milyen rongyokkal.

Ne képzelje senki, hogy én amolyan Hamupipőke lettem volna odahaza, dehogy. Szerettek engem, mindig mondták, hogy értem, az én érdekemben van a házimunka és a matekosztály is. Ha elvégeztem a kijelölt dolgomat, amiből nyolcadik nyarától kezdve minden napra jutott, olvashattam, szórakozhattam természetesen. Figyelmeztetett anyám, hogy most pihenjem ki magam, mert aztán dolgozhatok eleget. És milyen igaza lett.

Ja igen, nem akartam matekosztályba menni semmiképp, olvasni és nyelveket tanulni szerettem mindig, de azt mondták, azt lehet bármikor a matekosztályban, de nyelvosztályban matekezni soha. Márpedig egy jó reál osztály, az szebb jövő. Szép lett a jövőm, bejutottam a közgázra, most egy bankban vagyok ügyfélszolgálatos, nyomtatom a számlakivonatokat, írom az utalásokat, valutát váltok. Nem nehéz már, teljesen automatikusan megy, minden lehetséges kérdésre tudom a válaszokat, mondom őket anélkül, hogy hallanám a mondataimat. Automatikusan írom a számlákra az összegeket, odafigyelés nélkül is feltűnik, ha elrontok valamit, olyan, mint az autóvezetés.

Igen, autót is vezetek, viszem-hozom a gyerekeket, már úgy megszoktam a forgalmat, hogy észre sem veszem, hogy jutottam haza. Válaszolgatok a gyerekek kérdéseire, mint a bankban az ügyfelekéire, s egyszer csak otthon vagyunk a kapu előtt, begurulok, nyitom az ajtót a gyerekeknek, megsimogatom őket, ahogy szállnak ki a kocsiból, majd megsimogatom a kutyát, töltök neki tápot, friss vizet. Bemegyünk, készítem a vacsorát, jön a férjem, megsimogatom a fejét, töltök mindenkinek ételt, vizet. Eszünk, felszínesen beszélgetünk, leszedem az asztalt, elmosogatok ugyanazokkal a mozdulatokkal, amelyekre anyám tanított. Nem gondolkodom, tényleg nem jut eszembe semmi, csak ilyenek: most kell szólni a gyerekeknek, hogy menjenek fürödni. Most kell elkezdeni az ágyvetést. Előtte felmosni a konyhát. Közben hol a gyermekek, hol a férjem kérdezgeti tőlem, hogy mit hová tettem, vagy kérnek tőlem valamit. Ezeket a dolgokat teljesítem. Mikor mindenki lefeküdt, bemegyek a fürdőszobába, rendet csinálok utánuk. Mindig mindenki után rendet csinálok, mert attól félek, hogy rendetlen vagyok, ahogy mondták odahaza. Meg hát szégyellem is a rendetlenséget mások előtt.

A fürdőben mindig ugyanolyan mozdulatokkal fogat és arcot mosok, krémezek, kijövök, átöltözöm, lefekszem a férjem mellé, aki mindig ugyanolyan mozdulatokkal fogad, takaró fel, én be az ágyba, kezét a hasamra teszi, de már inkább nem. Tizenegykor muszáj aludnom, ellenkezőleg nem pihenem ki magam annyira, hogy jól végig tudjam csinálni a másnapot. Hatkor kelek, reggel ugyanaz van, mint este, csak a másik irányba haladunk, el tudják képzelni. Aztán bank, ügyfelek, kocsi, satöbbi.

Nyolcadikos korom óta nem sokat változott az életem, csendben élek, kenem a zakuszkás kenyeret. A férjem rendes ember, nem volt olyan nagy szerelem, de a jóságáért megszerettem, tetszett a szüleimnek, még nagyanyámnak is, mert katolikus. Volt egy kis legénylakása, eladtuk, az esküvői pénzből kipótoltuk az árát, úgy tudtuk venni a házat. Szép esküvőnk volt, olyan, amilyennek egy esküvőnek lennie kell, mindenkit meghívtunk, akit meg kellett hívni. Mindenki annyit tett a borítékba, amennyit akkor tenni kellett.

Azóta egyszer nagyon szerelmes lettem valakibe. Váratlan, erős villanás után jött, mégis csak akkor vettem észre, hogy mi van, amikor már enni, aludni és dolgozni sem tudtam rendesen, borzasztóan ijesztő volt. Eltitkoltam persze, befele nyüszítettem kínomban. Ő közeledett hozzám, én menekültem. Nem tudtam figyelni a gyermekekre sem rendesen, épp csak elláttam őket, nagyon rossz anyának éreztem magam. Gyűlöltem, hogy ez történik velem, hogy így szenvedek, pedig nem akarom. Azt akartam, hogy minden olyan legyen, mint azelőtt, tiszta, egyszerű, nyugodt. Szerencsére tudtam, hogy el fog múlni, voltam még így, és nagyjából elmúlt. Amennyire tudtam, elkerültem az illetőt, pedig vonzott, mennyire vonzott! Elkezdtem kocogni, legalább formásabb lettem, s be akartam iktatni már valami mozgást úgyis. Volt egy nehéz félévem, de fokozatosan kezdtem helyreállni, senki nem vett észre semmit. Ez persze már rég volt, most jól vagyok. Jól működöm mint biorobot.

Bevásárlás

Attila vagyok, elvált. Szokom, hogy elvált, csak három napja lakom külön. A feleségem szerelmes lett, lángol. Felújítottuk a házat, s akkor, a vízszerelőbe. Hosszúra nyúlt a felújítás, ki kellett cserélni a teljes vízvezetékrendszert. Mire kész lett, beadtuk a válást. Az elektromos hálózatra nem is maradt idő. Régi ház, nem fogja sokáig bírni a hálózat, mondtam a vízszerelőnek, hogy készüljön, mert az is hosszú munka lesz.

Egyelőre albérletben lakom, nem is olyan rossz. Igazság szerint kicsit megkönnyebbültem. Igaz, ténfergek. Ha hazaérek, nem tudom, mit csináljak. Eddig mindig megmondta a feleségem, hogy mit csináljak. Attila, vidd ki a szemetet, Attila, menjél valamelyik gyermek után kocsival, Attila, eldugult a kagyló. De ne is gondoljunk a kagylóra, mert a vízszerelő jut róla eszembe. Na, mindegy, azért legalább azt csinálok, amit akarok. Csak még ki kell találjam, hogy mit akarok.

Nehezen találom ki. Most azon gondolkodom, hogy le kéne menni vásárolni megint, semmi nincs itthon. Egyszer már lementem, de alig tudtam hazaérni. Bementem a Lidlbe, elkezdtem belepakolni a kosárba azt, amit otthonra szoktam. Mármint a feleségemnél otthonra. A feleségem mindig felírta, vagy elküldte sms-ben, hogy mit vegyek. Aszerint volt a lista, ahogy végigmegyek a bolton. Előbb a pelyhek, aztán a kenyér, a kávé, a sonka és így tovább. A feleségem nem csak azt mondta meg, hogy mit vegyek, hanem azt is, hogy miből milyent. Ha nem olyan vajat vagy sajtot vittem haza, mérgelődött. Nálunk megvolt, hogy milyen szappant, milyen mosószert szoktunk használni, milyen virslit vagy kenyeret szoktunk enni, azt vettük mindig. Volt, hogy egyebet vettem, mert épp nem kaptam a felírtat, vagy megtetszett valami, de akkor a feleségem mindig húzta az orrát, hogy nem az igazi. Mert egyik vagy másik gyermek nem szereti, vagy nem lesz abból jó valamilyen étel, amit ő főz, vagy kicsattog a bőre – mindig adódott valami. Ezért aztán inkább felhívtam a feleségemet az üzletből, ha éppen nem találtam meg egy terméket, ő mindig megmondta, hogy mit vegyek helyette.

Szóval amikor a tegnap lementem a Lidlbe, és jól megpakoltam az otthon megszokott árukkal a kosarat, hirtelen rájöttem, hogy én ezek közül egy csomó mindent nem szeretek. Ezt az ízetlen kukoricapelyhet kifejezetten nehezen nyelem le, nem is tudom, miért ettem meg eddig. A feleségem egészségmániás, mindig vettük a fekete magos kenyeret, savanyú lett tőle az ember szája. A tejet soha nem szerettem, most elképzeltem a szagát, undorodtam. A műfüstölt sajt olyan, mint a fűrészpor, a fekete erdei sonka elrághatatlan. Ennek a kék Lidles vajnak éppen vaj íze nincs, a görög joghurtot már annyira unom, hogy ha ránézek is ásítozni kezdek. A rohadt Dove szappan pedig nem jön le az ember bőréről, mennyit álltam a zuhany alatt mindig, síkos bőrrel szálltam ki mégis.

Hirtelen visszafordultam a kasszától a tele kosárral, s futva kezdtem mindent visszapakolni a helyére. Szabadultam a tejtől, a joghurttól, a kenyértől, a sonkától, a szappantól, mindentől. A végén már csak két sör árválkodott a kosaramban, ott álltam a bolt közepén, s néztem körül, hogy most mi legyen. Kezdtem gondolkozni, hogy vajon mit vegyek, mit szeretek én. Szorongattam a tologatós kosár fogantyúját, egészen ráizzadt a tenyerem, néztem körbe-körbe, villanásszerűen a polcok felé. Akkor elkezdett forogni minden. Erősen villództak a fények, s összemosódtak a színek, kicsit olyan volt, mint amikor vonattal robog alagútban az ember. Szorosan behunytam a szemem, de hiába, a forgás megmaradt, kapaszkodtam a kosárba, úgy éreztem, ha elindulok, imbolyogni fogok. Féltem elindulni, ettől izzadni kezdtem, csatakos lett a hajam, dobogott a szívem, hangosan hallottam, talán mert be volt hunyva a szemem.

Nagy nehezen erőt vettem magamon, kinyitottam a szememet, kapkodtam a levegőt. Elkezdtem sietni a kassza felé. Szerencsére csak egyvalaki állt előttem, remegő kézzel kifizettem a két sört, akkor már a kezem is zsibbadni kezdett. Alig találtam meg a kocsimat, valahogy csak részletekben láttam a világot, negyedik nekifutásra tudtam kinyitni az ajtót, beültem, hátradőltem, s kellett várjak vagy egy félórát, amíg valahogy annyira jobban lettem, hogy tudjak vezetni. Nem is emlékszem, hogy értem haza, itthon egymás után felhajtottam a két sört, lefeküdtem, elaludtam.

Ma valahogy már tényleg be kell vásárolnom, össze is írtam pár ötletet. Indulok. Nem megyek a Lidlbe. Igaz, kicsit többet kell vezetni, de elautózom az Auchanig.

Amikor a férfi szerel

Amikor a férfi szerel, csak az itt és most van, az Egyetlen Dolog: a szerelés. Hosszasan készül a férfi a szerelésre, sokaknál akár hónapokig is eltart a felkészülés fázisa. Mert szerelni csak lélekben kellőképpen megerősödve lehet. Ihlet kell hozzá, ráhangolódás, emellett tér, idő, és gyakran az sem árt, ha a csillagállás is megfelelő. Ezt nem értik meg a nők, hogy az nem úgy van, hogy csak kapjuk elő a szerszámot, szerelünk, és pakolunk el. Az úgy nem szerelés, az olcsó, férfiatlan, kiforratlan fusimunka. Hiába rugdalja a család a kábeleket, szitkozódik a lógó csap mellett, kerülgeti a két hete darabokban megérkezett IKEA-komódot, dugdossa a lyukba a kijáró kilincset, várja a csillár felfüggesztését. Nyugi, ti szikrát szóró szemű nők, az idő mindent meg fog oldani. És a szerelő férfi. Főleg.

Az Igazi Szerelés ugyanis a kellő testi és lelki ráhangolódás mellett komoly előtanulmányokat is igényel. A dokumentáció többnyire internetes fórumok bújását jelenti, a folyamat – a férfi alaposságától függően – napokig, de akár hetekig is eltarthat. A dokumentálódás után a férfi gyakorta rájön, hogy nem tudja megszerelni a szerelni valót, mert nincsenek meg a kellő szerszámai. Ekkor újabb internetes adatgyűjtés kezdődik arról, hogy az illető szerszámok hol és milyen áron beszerezhetők, illetve milyet érdemes venni. Tudni kell, hogy általában a férfiú nem szeret szerszámokat kölcsönkérni, se kölcsönadni, ragaszkodik a tulajdonláshoz, mint az élet megannyi más területén, ugye. Nem közösködik, nohát.

Amennyiben nem tudja a kellő eszközöket megvásárolni, az alábbi folyamatnak lehetünk tanúi:

1. Kedvenc Szerelő Férfiúnk megpróbálja azokat a szerszámokat használni, amik otthon vannak. Ügyes kelet-európai emberként rendszerint sikerül neki Valahogy Megoldani a Dolgot, ekkor viszont a környezetében élő nőnek a túlélésre kell berendezkednie. Ez azt jelenti, hogy segíteni kell az eszközök előkerítésében (Hová tetted a csillagcsavarhúzót? A múltkor még itt volt.), kézre adásában szerelés közben (Gyere légy szíves, fogd meg, húzd meg, add ide, tartsad, jó?), illetve a szerelés nyomainak eltakarításában (Jenő, ez a munka be van fejezve? S akkor a kicsi széket eltehetem, a port felseperhetem, az ujjnyomokat letörölhetem vízzel? Legalább a szerszámokat rakjad el te, mert megint nem fogod megtalálni.) Tapasztalt nő szerelés napjára nem tervez be más tennivalót, segíti élete párját a nehéz pillanatokban.

Emellett mindig fontos, hogy a nő acélos lélekkel el tudja viselni ama szitokszavak özönét, amelyek el fognak hangzani a szerszámkeresés pillanatától kezdődően. A szitkozódás, lázadóbb jellemeknél a káromkodás elmaradhatatlan, és mintegy percenként ismétlődő része a szerelésnek, e nélkül nem szerelés a szerelés. Egyes kutatások beszámolnak a Csendben Szerelő Férfiról, de tudni kell, hogy mindez csupán elvetemült tudósok életidegen fricskája könyvtárszobák mélyéről.

2. Kedvenc Szerelő Férfiúnk áthívja a szomszédot. Ez már a végső fázis, amikor tényleg nem tudja megoldani egyedül. Kissé a megsemmisülés pillanatai ezek a hívó fél számára, amelynek feszültségét a tevékenység közbeni és utáni pálinkázással lehet a leghatékonyabban oldani. A gumipapucsot, focista rövidnadrágot és meztelen pocakot fedetlen mellekkel viselő (hidegebb időben kinyúlt macinaci lyukacsos hasra feszülő pólóval a trend) szomszéd rendszerint kissé lesajnáló vigyorral, kajánul érkezik az ő Szerszámával, amelyet csak ő tud használni. A szerszám használata közben elmondja, hogy mit hogy kell csinálni, és arról is beszámol, hogy ő mit tud. Rendszerint mindent tud, és mindent másképp tud. Ez eléggé megviseli Kedvenc Szerelő Férfiúnkat, de az eredmény és még két pohár pálinka végül is gyógyír a bajokra.

Függetlenül attól, hogy milyen jellegű és típusú szerelésnek vagyunk tanúi, munkavégzés közben az alábbi fázisok különíthetők el.

1. A szerszámok elővétele. Szitkozódás (rebellisek: káromkodás).

2. A szerelendő dolog felmérése. Szitkozódás (rebellisek: káromkodás). Kiderül, hogy sokkal nagyobb a baj.

3. Munkavégzés elkezdése. Emelt hangú szitkozódás (rebellisek: á, azt nem lehet leírni). A napnál is világosabb, hogy ezt a problémát nem lehet megoldani. Szét fog esni, el fog romlani, darabokra hullik, be fog következni, amitől mindig is tartottunk: a világvége. Ijedt nő próbál megnyugtató szavakat mondani. Szitkozódás, satöbbi.

4. Munkavégzés. Talán mégis meg lehet oldani a nagy bajt, ami még annál is nagyobb. Megoldások keresése. Többszöri újrapróbálkozás. A szerelendő tárgy környéke csatatérhez kezd hasonlítani. A nő a tegnap mosott fel ugyanott. Vita, szitk. stb.

5. Munkavégzés befejezése. Boldog, kisimult arcú férfi, megviselt nő. Hű, megmaradt két alkatrész, vajon honnan hiányzik? Szitk. Ijedten távozó nő. Alkatrészek helyre tevése vagy eltevése nehezebb napokra. Környezeti károk. Mohács. Isonzó. Dunkerque.

6. A Büszke Férfi. Ahogy én szerelek, nem szerel úgy senki. De tényleg. Megoldottam, anyukám, hát nem megoldottam? Milyen jól megy. Milyen jól néz ki. Mintha tiszta új lenne. Az élet szép. Csodás. Gyönyörű. És tényleg.

Tartalom

Bea, a biorobot

Bevásárlás

Amikor a férfi szerel

Ügyes fenyő ez azért, drágám!

Amikor a nő felmos

A tökéletes pár

Deénmindig, detesoha

Hová tetted?

Mindenkit megetet

Életközépi álság

Nyolckor nyit a hivatal

A családbarát metálkoncert

Az öcsém születésnapja

Ünnepkor a szülők megpihennek

Farsangi bálba megy a család

Asszonykórus

Megbetegíti magát

Legalább ilyenkor

Á, csak a mama. Meglátogat

Megbízható férfi volt

Nincs gyereke neki

Amióta ők vannak nekem

Várta, hogy nőjön

Anya nem alszik

Nem igazán kézműves típus

Egy díjátadó-szervező tanácsai

Csak ül és örül, hogy vége

Helló, turiszt vagyok!

Nagyon natúr

Rajzolok magamnak arcot

A kommentelő megmondja

S máskülönben? Hogy vagytok?

Kicsit mintha meghíztál volna

Szépen lefogyott

Ötvenkét kiló és ránctalan

Szénhidrátkommandó

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 269 6

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence
Mukta – SIL Open Font Licence