A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Georgette Heyer: The Grand Sophy

Published by Arrow Books in 2004

Fordította: Szabó Luca

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Georgette Heyer, 1950

GEORGETTE HEYER® is a registered trade mark

Hungarian translation © Szabó Luca, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-291-3

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Egy

A főkomornyik első pillantásra megismerte méltóságos asszonya egyetlen élő fivérét, mint arról később kevésbé jó megfigyelő hírében álló beosztottjait tájékoztatta. Mély meghajlással üdvözölte Sir Horace-t, és kötelességének érezte közölni vele, hogy noha a méltóságos asszony távolabbi ismerősök számára nem tartózkodik otthon, örömmel fogadja a fivérét. Sir Horace-t nem hatotta meg ez a leereszkedés. Galléros télikabátját az egyik inas kezébe nyomta, kalapját és sétapálcáját a másikéba, kesztyűjét a márvány asztallapra dobta, majd azt felelte, ezt nem is kétli, és érdeklődött, hogy megy Dassett sora. A főkomornyik nem tudta eldönteni, örömet érezzen, amiért emlékeztek a nevére, vagy rosszallja Sir Horace szabados és könnyed viselkedését, mindenesetre azt válaszolta, a lehető legjobban érzi magát, és örül (ha szabad ilyet mondania), hogy Sir Horace szemlátomást egyetlen napot sem öregedett azóta, hogy legutóbb látogatást tett a méltóságos asszonynál. Dassett azután méltóságteljesen felvezette a vendéget az impozáns lépcsőn a kék szalonba, ahol Lady Ombersley éppen a tűz mellett, a díványon bóbiskolt lábán a ráterített kasmírmintás sállal és fején a határozottan félrecsúszott főkötővel. Mr. Dassett megfigyelte eme részleteket, majd köhintett, és ellentmondást nem tűrő hangon bejelentette:

– Sir Horace Stanton-Lacy, méltóságos asszonyom.

Lady Ombersley felriadt, egy pillanatig értetlenül pislogott, majd a főkötőjéhez kapott, és halkan felsikoltott.

– Horace!

– Szervusz, Lizzie, hogy s mint? – köszöntötte Sir Horace, majd átsietett a szobán, és nagyot csapott testvére vállára.

– Magasságos ég, halálra rémítettél! – kiáltott fel a méltóságos asszony, és lecsavarta a mindig magánál tartott szagoltatóüvegecske tetejét.

A főkomornyik, aki türelmesen figyelte asszonya felindultságát, becsukta maga mögött az ajtót, és kettesben hagyta a fivért és a nővért, majd sietett, hogy alárendeltjei tudomására hozza, Sir Horace igazi úriember, és sokat időzik külföldön, hiszen Dassett tudomása szerint a kormány diplomáciai tisztviselőként alkalmazza, és olyan kényes ügyekben kell eljárnia, amelyeket ők fel sem érhetnek ésszel.

Eközben a diplomata a tűznél melengette frakkszárnyát, egy csipet burnóttal frissítette fel magát, és közölte testvérhúgával, hogy az hízott.

– Egyikünk sem lesz már fiatalabb – tette hozzá gálánsan. – Mindössze öt év előnyöm van veled szemben, Lizzie, ha nem csal az emlékezetem, márpedig sosem szokott.

A kandallóval szemközti falon aranyozott tükör lógott, és beszéd közben Sir Horace saját képmásán pihentette a tekintetét, no, nem önteltségből, csupán kritikai elismeréssel. Kegyes volt hozzá negyvenöt éve. Igaz, vonalai kissé szélesebbek lettek, de jóval hat láb fölötti magassága megengedett némi pocakosságot. Igazán jó kiállású férfi volt, és magas, arányos alkata mellett vonzó arccal is dicsekedhetett, hogy dús, barna tincseiről, melyekbe még egyetlen ősz hajszál sem vegyült, ne is beszéljünk. Mindig elegánsan öltözködött, de sokkal bölcsebb volt annál, hogy engedjen a divat extravagáns vonulatainak, amelyek mindössze középkorú teste tökéletlenségeire hívhatták volna fel a figyelmet.

– Csak meg kell nézni szegény régenst! – folytatta Sir Horace barátságosabban. – Mindnyájan példát vehetünk róla.

Testvére nem neheztelt a bújtatott kritikáért. Huszonhét éve volt férjnél, és ez meg is látszott rajta. Kiszámíthatatlan és közel sem hálás férjét szerelmük nyolc zálogával ajándékozta meg, és ennek köszönhetően régen megszűnt már benne a szépség iránti vágy. Egészsége középszerű volt, ő maga jellemre megalkuvó, és előszeretettel hangoztatta, hogy annak, aki már nagymama, szükségtelen a külsejével törődnie.

– Hogy van Ombersley? – Ezt inkább a jólneveltség, mintsem az érdeklődés kérdeztette Sir Horace-szal.

– Kissé kínozza a csúz, de mindent összevetve felettébb jól van – felelte a húga.

Sir Horace szándékosan és rosszmájúan elhallotta a választ.

– Mindig is jobban csúszott neki az ital a kelleténél. Ugyanakkor már hatvan felé járhat, és gyanítom, a másikféle bajjal nem küszködsz.

– Nem, nem! – vágta rá a testvére sietve. Igaz ugyan, hogy Lord Ombersley hűtlenkedése megalázó volt számára, különösen, amikor a nyilvánosság előtt történt, mint oly sokszor, azért mégsem zavarta túlzottan a méltóságos asszonyt. Ennek ellenére esze ágában sem volt ezt a témát szókimondó rokonával megvitatni, ezért hamar más vizekre evezett, és afelől érdeklődött, honnan utazott Londonba a fivére.

– Lisszabonból – hangzott a felelet. Sir Horace ismét szippantott a tubákosszelencéből.

Lady Ombersley kissé meglepődött. Már két éve véget ért a hosszúra nyúlt félszigeti háború, és ő úgy emlékezett, hogy amikor legutóbb hallott a fivére felől, az éppen Bécsben időzött, ahol nyilván valamiféle titokzatos szerepet töltött be a kongresszuson, amelyet oly faragatlan módon félbeszakított a rémes szörnyeteg szökése Elba szigetéről.

– Ó! – szólt az asszony elképedve. – Természetesen, hiszen házad van ott! El is felejtettem. És hogy van a drága Sophia?

– Tulajdonképpen – kezdte Sir Horace, és becsukta a tubákosszelencét, majd visszatette a zsebébe – éppen Sophy ügyében fordulok hozzád.

Sir Horace már tizenöt éve megözvegyült, és ennyi év alatt sosem kérte testvére segítségét a leány nevelésében, sőt az asszony kéretlen tanácsait is figyelmen kívül hagyta, e szavak hallatán mégis elnehezült az asszony szíve.

– Igen, Horace? Drága, kicsi Sophia! Lehet már legalább négy éve, hogy utoljára láttam. Mennyi idős is most? Gondolom, hamarosan bálokba is járni fog.

– Már régen jár – felelte a fivére. – Nem is sokat látom már. Húszéves.

– Húsz! – kiáltott fel Lady Ombersley. Figyelmét a számtan felé fordította, majd így szólt: – Igen, annyi lehet, hiszen az én Ceciliám most töltötte be a tizenkilencediket, és emlékszem, hogy a te Sophiád majdnem egy évvel előtte született. Te magasságos, igen! Szegény Marianne! Milyen szépséges teremtés volt, szavamra!

Sir Horace némi erőfeszítés árán felidézte elhunyt feleségét.

– Igen, az volt – bólintott. – Felejt az ember, tudod. Sophy azonban nemigen hasonlít rá, inkább rám ütött.

– Képzelem, micsoda megnyugvást jelenthet számodra a leányod – sóhajtott a húga. – Biztosra veszem, drága Horace, hogy megindító gyermeked iránti rajongásod.

– A legkevésbé sem – vágott a szavába Sir Horace. – Ha fegyelmezetlen lett volna, nem tartom magam mellett. De sosem volt az, ellenkezőleg, mindig is drága kisleány volt.

– Igen, drágám, kétségkívül, de hogy magaddal hurcolj egy kisleányt Spanyolországba és Portugáliába, amikor sokkal jobb helye lett volna egy előkelő iskolában…

– Neki ugyan nem! Csak kényeskedést tanult volna ott – jegyezte meg cinikusan Sir Horace. – Amellett hiába untatsz ezzel, már késő! Tudod, Lizzie, szorult helyzetbe kerültem. Arra kérlek, viseld Sophy gondját, amíg én Dél-Amerikában leszek.

– Dél-Amerikában? – ámult el Lady Ombersley.

– Brazíliában. Nem szándékozom sokáig maradni, de nem vihetem magammal a kis Sophyt, azonban Tillyvel sem hagyhatom, mert Tilly elhunyt. Még évekkel ezelőtt, Bécsben. Rém nagy kellemetlenséget okozott ezzel nekem, de lefogadom, hogy nem szándékosan tette.

– Tilly? – kérdezte a testvére tanácstalanul.

– Magasságos ég, Elizabeth, ne ismételgesd minden szavamat! Rettentő rossz szokás! Miss Tillingham, Sophy nevelőnője.

– Egek ura! Azt akarod mondani, hogy annak a gyermeknek most nincs nevelőnője?

– Már hogy volna? Nincs rá szüksége. Mindig találtam neki gardedámot, amikor Párizsban voltunk, Lisszabonban pedig nem kellett keresnem. De Angliában nem hagyhatom egyedül.

– Annyi szent! Azonban, drága Horace, fivérem, bármire hajlandó volnék, hogy kedvedre tegyek, de nem vagyok egészen biztos benne…

– Badarság! – vágta rá a lord üdén. – Jó társa lesz a leányodnak… Hogy is hívják? Cecilia? Drága kis lélek az én Sophym, egy csepp erkölcstelenség sincs benne.

Eme atyai hódolat hallatán a testvére csak pislogott, és erőtlenül tiltakozott. Sir Horace ügyet sem vetett rá.

– Amellett semmi gondot sem fog okozni – folytatta. – Helyén van az esze. Sosem aggódom miatta.

Lady Ombersley jól ismerte fivére jellemét, így ez utóbbi kijelentésében egy pillanatig sem kételkedett, ám, mivel jómaga is hasonlóan jó természettel volt megáldva, nem hagyta el epés megjegyzés a száját.

– Biztosra veszem, hogy drága kisleány – mondta. – De, tudod, Horace…

– A másik, hogy ideje a férjkeresésen gondolkodnia – vágott a szavába a fivére, és leült a kandalló túloldalán álló karosszékbe. – Tudtam, hogy bízhatok benned. A ménkű üsse meg, hiszen a nagynénje vagy! Az egyetlen húgom.

– Boldogan bevezetném a társaságba – felelte Lady Ombersley sóvárogva –, de sajnos azt hiszem… attól tartok… Nos, tavaly rémes költségekbe vertük magunkat Cecilia miatt, és az édes Maria leányunk esküvőjét nem sokkal azelőtt tartottuk, ráadásul Hubert Oxfordba jár, hogy szegény Theodore-om etoni oktatását már ne is említsem…

– Ha a költségek miatt aggódsz, Lizzie, azokkal egyet se törődj, hiszen én állom az egészet. Nem kell őt bemutatnod a királyi udvarban, arról majd én gondoskodom, ha visszatértem, és ha nem akarsz ezzel vesződni, kereshetek egy másik hölgyet, aki elmegy vele. Csak azt szeretném, hogy eljárjon a kuzinjaival, ismerje meg azokat, akiket illő megismernie. Tudod, hogy megy ez!

– Természetesen tudom, és szó sincs a vesződségről. Mégis úgy érzem, hogy talán… talán nem lenne illendő. Nem gyakran fogadunk vendégeket.

– Nos, amennyi leányotok van, kénytelenek vagytok – jegyezte meg nyersen Sir Horace.

– De, Horace, az én leányaim miatt nem kell vendégséget rendeznem! – tiltakozott a húga. – Selina még csak tizenhat éves, Gertrude és Amabel pedig szinte még gyermekek.

– Értem én – szólt türelmetlenül Sir Horace. – Attól tartasz, hogy az én Sophym túlragyogja Ceciliát. Nem, nem, kedvesem! Az én Sophym nem nagy szépség. Nincs kivetnivaló rajta, sőt biztosra veszem, hogy csinosnak fogod tartani, de Cecilia egészen rendkívüli külsővel bír. Emlékszem, hogy ez volt a véleményem, amikor tavaly találkoztam vele. Meglepődtem, mert te magad mindig is legfeljebb átlagos voltál, Lizzie, és Ombersley-t sosem tartottam előnyös külsejűnek.

A húga mindezt a bírálatot jámboran tűrte, de azért felzaklatta, hogy a fivére azt képzeli róla, képes lenne ilyen helytelen gondolatokat forgatni a fejében az unokahúgával kapcsolatban.

– Még ha ilyen aljas volnék is, akkor sem lenne okom ilyen gondolatokra – mondta. – Még semmit sem jelentettünk be, Horace, de nem habozom megosztani veled, hogy Cecilia hamarosan igen előnyös frigyre lép.

– Nagyszerű – bólintott Sir Horace. – Akkor lesz időd férjet keresni Sophynak. Nem lesz nehéz dolgod: elbűvölő teremtés, és nemsokára csinos kis vagyonhoz jut, hogy arról ne is szóljak, amit az édesanyja hagyott rá. Attól sem kell tartani, hogy férjválasztásával megsérthet minket, hiszen okos leány, és éppen eleget járt-kelt a világban ahhoz, hogy megfelelően gondolkodjon. Kit néztetek ki Ceciliának?

– Lord Charlbury már engedélyt kért Ombersley-től, hogy udvaroljon a leányunknak – felelte a húga büszkeségtől dagadó mellel.

– Charlbury, hm – felelte Sir Horace. – Jól van hát, Elizabeth! Meg kell mondanom, nem is hittem, hogy megütitek a főnyereményt, hiszen a külső nem minden, és abból ítélve, ahogy Ombersley dézsmálta a vagyonotokat, amikor legutóbb láttam…

– Lord Charlbury – szakította félbe Lady Ombersley kissé kimérten – rendkívül vagyonos ember, és tudom, hogy nincsenek ilyen közönséges gondolatai. Hiszen ő maga mondta, hogy első látásra beleszeretett Ceciliába!

– Remek! – örvendett Sir Horace. – Felteszem, egy ideje már feleség után ácsingózhat. Legalább harmincéves, nemde? Ha azonban valóban gyengéd érzelmeket táplál a leány iránt, annál jobb! Akkor bizonyára komolyak a szándékai.

– Így van – értett egyet Lady Ombersley. – Meggyőződésem, hogy szép párt alkotnak majd. Az úr igazán nyájas és előzékeny, viselkedése valódi úriemberhez méltó, értelme átlagon felüli, és jelleme is kellemes.

Sir Horace-t nem érdekelték különösebben az unokahúga ügyes-bajos dolgai, ezért így szólt:

– Nos, igazi eszménykép lehet, és Cecilia szerencsésnek mondhatja magát, hogy ilyen férjre tesz szert! Remélem, Sophy esetében is hasonló sikerrel jársz majd el.

– Igazán szeretném, ha így lenne – sóhajtott Lady Ombersley. – Csakhogy nem megfelelő a pillanat, mert… Nos, tudod, attól tartok, Charlesnak nem lenne ínyére a dolog.

Sir Horace homlokát ráncolva törte a fejét.

– Azt hittem, Bernard a neve. Már miért ne lenne ínyére?

– Nem Ombersley-ről beszélek, Horace. Nyilván emlékszel Charlesra!

– Ha a legidősebb fiadról van szó, természetesen emlékszem rá. De neki miért lenne bármi szava az ügyben, és már mi az ördög kifogása lehetne az én Sophym ellen?

– Ó, nem, nem ellene! Arra képtelen lenne. De attól félek, nem örülne, ha éppen most fognánk nagy mulatozásba. Szavamra, te nem láttad Charles közelgő házasságának bejelentését! De tudnod kell, hogy eljegyezte Miss Wraxtont.

– Nahát, az öreg Brinklow lányát? Szavamra, Lizzie, te aztán nem tétlenkedtél! Nem is tudtam, hogy ennyi eszed van. Miss Wraxton aztán jó parti! Gratulálok!

– Köszönöm – bólintott Lady Ombersley. – Nos, igen, Miss Wraxton igazán kiváló leány. Ezer kitűnő tulajdonsága van. Igazán tanult, és erkölcsei tiszteletet parancsolók.

– Nekem a leírásod alapján pokolian unalmasnak tűnik – vallotta be őszintén Sir Horace.

– Charles nem kedveli az élénk leányokat – felelte a húga, és gyászosan nézte a lángokat –, sem… sem a szertelenséget és ostobaságot. Beismerem, néha azt kívánom, bár lenne Miss Wraxton egy cseppet… elevenebb, de te ügyet se vess erre, Horace, hiszen jómagam soha a legkevésbé sem mutattam hajlamot arra, hogy kékharisnya legyek, és manapság, amikor oly sok hölgy oly vad, hogy az már jellemhiba, igazi öröm, ha az ember olyat talál, aki… Charles szerint Miss Wraxton komolysága nagyon is illendő – zárta le a gondolatot sietősen Lady Ombersley.

– Tudod, Lizzy, különös, hogy egyik fiatokból ilyen unalmas fajankó lett – jegyezte meg Sir Horace szenvtelenül. – Felteszem, nem hűtlenkedtél, ugyebár?

– Horace!

– Nem, tudom, hogy nem. Felesleges a szemöldöködet ráncolni. Az elsőszülött gyermekednél bizonyosan nem hűtlenkedtél, annál okosabb vagy. Attól még különös, mindig is ez volt a véleményem. Vegye csak el a kékharisnyáját, én ugyan nem bánom, de ez nem magyarázat arra, miért érdekel téged a legkevésbé is, mi tetszik vagy sem Charlesnak.

Lady Ombersley az izzó széndarabokról a fivére arcára emelte a tekintetét.

– Nem érted tökéletesen, Horace.

– Én is ezt mondtam! – vágott vissza a férfi.

– Igen, csakhogy… Horace, Matthew Rivenhall az egész vagyonát Charlesra hagyta!

Sir Horace-t általában okos embernek szokták tartani, most mégis nehezére esett megemészteni ezt a hírt. Egy-két pillanatig a húgára meredt, majd így szólt:

– Csak nem Ombersley vén nagybátyjára gondolsz?

– De igen.

– A nábobra?

Lady Ombersley bólintott, de a fivére még mindig nem nyugodott meg.

– Arra, aki egész vagyonra tett szert Indiában?

– Igen, és mindig is azt hittük… De úgy vélte, rajta kívül Charles az egyetlen Rivenhall, akinek akár csak egy morzsányi sütnivalója is akad, és mindent ráhagyott, Horace. Mindent!

– Egek ura!

Ezt a felkiáltást Lady Ombersley helyénvalónak találhatta, mert ismét bólintott, és búsan nézte a fivérét, miközben nagykendője rojtjait morzsolgatta.

– Így hát úgy táncoltok, ahogyan Charles fütyül! – állapította meg Sir Horace.

– Nagylelkűbb már nem is lehetett volna – felelte bánatosan a húga. – Ezt be kell látnunk.

– Az ördög vigye el a pimasz frátert! – kiáltotta Sir Horace, aki maga is apa volt. – Mit művelt?

– Nos, Horace, talán nem tudod, mert örökké úton vagy, de szegény Ombersley sok adósságot halmozott fel.

– Ezt mindenki tudja! Amióta csak ismerem, mindig tartozott valakinek. Csak nem azt akarod mondani, hogy az ostoba fiú mindent törlesztett?

– Horace, valakinek törlesztenie kellett! – védekezett a méltóságos asszony. – Fogalmad sincs róla, milyen nehéz helyzetbe kerültünk! Amellett a fiatalabb fiainknak derekasan helyt kell állniuk, és a drága leányoknak… Nem is csoda, ha Charles úgy a szívére veszi, hogy Cecilia megfelelő férjet találjon.

– Charles tehát az egész pereputtyot eltartja? Annál nagyobb bolond! No, és a jelzálog? Ha Ombersley örökségének nagy része nem elidegeníthetetlen birtok lenne, már rég elkártyázta volna az egészet!

– Vajmi keveset értek az elidegeníthetetlen birtokokhoz – felelte a húga –, de annyit mondhatok, Charles sajnos nem a tőle elvárható módon viselkedett az ügyben. Ombersley meg is dühödött, azonban én fenntartom, hogy egy apának nem illő viperafognak nevezni az elsőszülött fiát. A dolog úgy áll, hogy Charles megkönnyíthette volna szegény papája dolgát, amint nagykorúvá vált, ha a legkevésbé is udvarias lett volna. De hiába minden, nem volt hajlandó eladhatóvá tenni a birtokot, így holtpontra jutottunk, és igazán nem lehet hibáztatni Ombersley-t, amiért felbosszantotta magát. Azután meghalt az az undok ember…

– Mikor? – akarta tudni Sir Horace. – Hogyan lehetséges, hogy én erről máig egyetlen szót sem hallottam?

– Valamivel több, mint két éve történt, és…

– Nos, ez a magyarázat: pokolian elfoglalt voltam Angoulême meg a többi miatt. Nyilván akkor történt a haláleset, amikor Toulouse-ban tartózkodtam. De tavalyi találkozásunkkor te minderről egy szót sem ejtettél, Lizzie!

Lady Ombersley-t sértette az igazságtalanság, és felháborodottan vágott vissza:

– Mégis hogyan juthatott volna eszembe ez a jelentéktelen ügy, amikor szökésben volt az a szörnyeteg, és ott volt a Mars-mező, a bankok felfüggesztették a kifizetéseket, és a jó ég tudja, mi minden történt még! Te pedig értesítés nélkül toppantál be Brüsszelből, és alig húsz percet töltöttél itt! Csak úgy szédült szegény fejem, és bizony fel sem merült bennem, hogy erről a csekélységről beszámoljak neked!

Sir Horace nem törődött a bagatell védekezéssel, inkább határozottan így szólt:

– Botrány! Nem állítom, hogy Ombersley-nek nem hiányzik egy kereke, hiszen felesleges volna köntörfalazni, de hogy valakit kizárjanak egy végrendeletből, és a fiát tegyék fölébe, hogy uralkodjon rajta… Lefogadom, hogy Charles pontosan így is tesz!

– Nem, nem! – tiltakozott erőtlenül Lady Ombersley. – Charles nagyon is jól tudja, mivel tartozik az apjának. Sosem tiszteletlen vele szemben, erről biztosíthatlak! Csakhogy szegény Ombersley akaratlanul is kissé rosszul érzi magát, amióta Charles mindent a kezébe vett.

– Szépen vagyunk!

– Igen, de az legalább megnyugvás számomra, hogy nem köztudomású a dolgok ilyetén állása. Azt sem tagadhatom, hogy bizonyos szempontból kényelmesebb is így, mint azelőtt volt. Aligha hinnéd el, Horace, de nekem meggyőződésem, hogy az egész házban egyetlen befizetetlen számlát sem találni. – Egy pillanatnyi gondolkodás után javította magát: – Ombersley nevében persze nem beszélhetek, de azokat a rémes háztartási számlákat, amelyek miatt Eckington annyit grimaszolt… Emlékszel még a jó Eckingtonra, Ombersley ügynökére, nemde? Nos, ezeket és az etoni meg oxfordi tandíjakat, sőt minden mást is Charles tart a kezében, drága fivérem!

– Csak nem azt akarod mondani, hogy Charles akkora bolond, hogy a vén Matt Rivenhall vagyonát ennek a hodálynak a költségeire pazarolja? – kiáltott fel Sir Horace.

– Nem, ó, dehogy! Én ugyan fikarcnyit sem konyítok az üzlethez, így hát feleslegesen is kéred tőlem, hogy magyarázzam el neked, de úgy hiszem, Charles meggyőzte az apját, hogy… hogy engedje át neki a birtok igazgatását.

– Úgy érted, kizsarolta tőle! – jegyezte meg sötéten Sir Horace. – Példátlan időket élünk! Persze megértem a fiú szempontjait is, Lizzie, de, egek ura, bizony szánlak benneteket!

– Ó, kérlek, hidd el, hogy erre semmi szükség! – szólt zaklatottan a húga. – Nem kívántam, hogy azt gondold… nem akartam okot adni arra, hogy azt feltételezd, Charles kellemetlen alak volna, hiszen a legkevésbé sem az, kivéve, ha kijön a sodrából, és bizony be kell látnunk, hogy bőséggel akad, mi próbára tegye a türelmét. Ezért is érzem úgy, drága Horace, hogy ha nem kívánja, hogy szárnyaim alá vegyem Sophiát a kedvedért, akkor nem szabad ezzel gyötörnöm.

– Lárifári! Már miért ne kívánná? – vágott vissza Sir Horace.

– Úgy… úgy határoztunk, hogy az idén nem adunk bált, legfeljebb a legszükségesebb esetekben. Rendkívül szerencsétlen körülmény, hogy Charles esküvőjét el kellett halasztanunk a Miss Wraxtont ért veszteség miatt. Lady Brinklow egyik nővére hunyt el, és bizony hat hónapon át viselnek majd fekete kesztyűt. Tudnod kell, hogy Brinklow-ék nagyon komolyan veszik a korrekt viselkedést. Eugenia csak csendes bálokra jár, és… és természetesen Charlestól elvárható, hogy együttérezzen vele!

– Magasságos ég, Elizabeth, egy férfinek nem kell fekete kesztyűt hordania egy olyan nő nagynénje miatt, aki még csak nem is a hitvese!

– Természetesen, de Charles úgy érezte, így kell tennie… És akkor Charlburyt még nem is említettem!

– Őt meg mi kínozza?

– A mumpsz – vágta rá Lady Ombersley gyászosan.

– Őt? – nevette el magát Sir Horace. – Nos, micsoda alak lehet, aki elkapja a mumpszot, amikor feleségül kellene vennie Ceciliát!

– Igazán, Horace, meg kell jegyeznem, hogy teljességgel igazságtalan vagy, hiszen nem tehet róla. Rém megalázó számára ez a betegség! Mindamellett szörnyen szerencsétlen helyzet, mert nem kétlem, hogy ha módjában állna, már megkérte volna Ceciliát. Bizonyára így tett volna, hiszen igen nyájas jellem, és a modora és viselkedése is kifogástalan! Csakhogy a leányok ostobák, mindenféle romantikus képzetet vesznek a fejükbe, és mindenféle sértő vágy ébred bennük. Azonban örömmel állíthatom, hogy Cecilia nem valami rémes, modern kisasszony, és természetesen engedi, hogy a szülei irányt mutassanak számára! Az viszont tagadhatatlan, hogy Charlsbury mumpsza igazán rosszul időzített.

Sir Horace ismét kinyitotta a burnótosszelencét, és derülten, bölcsen szemlélte a húgát.

– És mi lenne Miss Cecilia sértő vágya?

Lady Ombersley tudta, hogy elsőszülött fia azt tanácsolná, diszkréten hallgasson, csakhogy igen erős volt a késztetés, hogy egészen megnyíljon a fivére előtt, és képtelen volt erőt venni magán. Így felelt:

– Nos, ez kettőnk között marad, Horace, de tény, hogy a buta leány azt képzeli, beleszeretett Augustus Fawnhope-ba!

– Lutterworth egyik fiába? – kérdezte Sir Horace. – Az bizony nem lenne jó parti, szavamra.

– Egek ura, ilyet ne is mondj! Ő ráadásul a család legkisebb fia, akire semmiféle örökség sem vár! Viszont költő.

– Nagyon veszélyes – bólogatott Sir Horace. – Talán még sosem láttam a fiút. Milyen?

– Igazán vonzó – felelte kétségbeesve Lady Ombersley.

– Amolyan Byron-módra? Annak a fickónak sok van a rovásán!

– Nem, nem. Úgy értettem, éppen olyan szép, mint maga Cecilia, nem is sántít, és bár a versei igazán takarosak, és fehér velinpapírba csomagolva tartja őket, nem valami kelendőek. Közel sem annyira, mint Lord Byron lírája. Szomorú ügy, méltánytalan, ugyanis úgy tudom, jókora összegbe került kinyomtatni őket, és a fiú volt kénytelen állni az egészet. Vagy inkább Lady Lutterworth, legalábbis úgy hallottam.

– Most, hogy belegondolok – szólalt meg Sir Horace –, mégis ismerem a fiút. Tavaly eljött Brüsszelbe Stuarttal. Ha elfogadsz tőlem egy tanácsot, add hozzá Ceciliát Charlburyhez, amilyen gyorsan csak lehet!

– Nos, meg is tenném, ha… úgy értem, természetesen nem tennék ilyet, ha a leányom idegenkedne tőle. Be kell látnod, Horace, nem áll módomban hozzáadni a lányomat, amikor mumpsszal nyomja az ágyat.

Sir Horace a fejét ingatta.

– Cecilia hozzá fog menni a költőhöz.

– Ne mondj ilyet! Mindenesetre Charles véleménye szerint bölcsen tenném, ha nem vinném Ceciliát semmi olyan helyre, ahol találkozhatna a fiatalemberrel. Már csak ezért is élünk ilyen visszavonultan mostanában. Ez az egészben a legkülönösebb. Néha úgy érzem, sokkal könnyebb volna, ha a nyomorult fickó nemkívánatos személy lenne, hozományvadász, vagy kereskedő fia, vagy hasonló. Akkor megtehetném, hogy nem engedem be a házba, és megtilthatnám Ceciliának, hogy bármelyik bálon is táncoljon vele, noha erre nem is lenne szükség, hiszen sosem találkoznánk vele társasági eseményeken. De persze Fawnhope-ékat nem lehet elkerülni! Szörnyen bosszantó. Noha Charles elutasítóan viselkedik vele, azt még ő is belátja, hogy ízléstelenség volna olyannyira ellenségesnek lenni vele, hogy a családja is megbántódjék. Almeria Lutterworth az egyik legrégibb barátném!

Sir Horace rémesen unta már ezt az okfejtést, ezért nagyot ásított, majd bágyadtan így szólt:

– Szavamra, semmi okod idegeskedni. Fawnhope-ék olyan szegények, mint a templom egere, és felteszem, Lady Lutterworth éppoly kevéssé örvendene ennek a frigynek, mint te.

– Dehogyis! – bosszankodott a húga. – Kedves barátném olyan ostoba, hogy el sem hinnéd, Horace! Amit csak Augustus megkíván, azt meg kell kapnia! Almeria félreérthetetlen utalásokat tett nekem, azt sem tudtam, hová nézzek, hát még, hogy mit mondjak, persze azon kívül, hogy Lord Charlbury már engedélyt kért rá, hogy udvarolhasson Ceciliának, és úgy hiszem, a leányom sem közömbös Lord Charlbury iránt. Meg sem fordult a fejemben, hogy Augustusnak annyi fogalma sincs az illemről, hogy képes lesz úgy közeledni Ceciliához, hogy erre nem kér engedélyt Ombersley-től. Márpedig pontosan ez történt!

– Ej, ej – csóválta a fejét Sir Horace. – Ha a leány annyira vágyik utána, akkor jobb, ha hagyod, hogy megkapja. Hiszen szó sincs arról, hogy rangon aluli volna a házasság, és ha a leányod úgy dönt, egy nincstelen sokadik gyermek felesége akar lenni, az legyen az ő baja.

– Nem mondanál ilyet, ha Sophiáról lenne szó – vélte a húga.

– Sophy nem bolond.

– Cecilia sem az! – jelentette ki Lady Ombersley sértetten. – Ha ismered Augustust, nem csodálkozol a leányomon! Akárki vonzódna hozzá. Be kell vallanom, eleinte még én is igencsak kedveltem. Azonban Charlesnak igaza van, mint figyelmeztetett is: mégsem lenne megfelelő ez a frigy.

– Nos, az unokanővére társasága majd eltereli a figyelmét, gondolni sem fog a fiatalemberre – vigasztalta a húgát Sir Horace.

Lady Ombersley-t meglepte ez a felvetés. Felragyogott az arca, és így felelt:

– Vajon igazad lehet? Cecilia kissé félénk, ezt tudnod kell, és nem könnyen barátkozik. Amióta drága barátnéja, Miss Friston férjhez ment, és Közép-Angliába költözött, a leányomnak egyetlen maga korabeli, bizalmas barátnéja sincs. Ha azonban nálunk lakna a drága Sophia… – Elhallgatott, nyilván terveket szövögetett. Még mindig ez kötötte le, amikor kinyílt az ajtó, és elsőszülött fia lépett be a szalonba.

A méltóságos Charles Rivenhall huszonhat éves volt, de kemény vonásainak és magabiztos, ugyanakkor kimért modorának köszönhetően néhány évvel idősebbnek tűnt. Magas, erős testalkatú férfi volt, és lerítt róla, hogy sokkal szívesebben járta volna apja birtokát, mint hogy anyja szalonjában udvariaskodjon. Szívesebben viselt lovaglóruhát, mint pantallót és magas szárú csizmát, nyakkendőjét a lehető legegyszerűbben kötötte meg, és úgy kívánta, hogy a lehető legkevesebb keményítővel keményítsék visszafogott gallérját. Teljességgel megvetette a pecséthez, órazsebhez és monoklihoz hasonló divatot, és azzal sértette meg a szabóját, hogy ragaszkodott hozzá, úgy szabja a kabátját, hogy az inasa segítsége nélkül is felvehesse. Többször hangoztatta, reméli, Isten megóvja attól, hogy valaha is dendinek nézzék, de – amint arra barátja, Mr. Cyprian Wychbold kedvesen rámutatott – ez ügyben a legkisebb szükség sem mutatkozott isteni közbeavatkozásra. A dendik, jegyezte meg Mr. Wychbold kissé ridegen, nem annyira sima modorukról, mint inkább finom öltözékükről híresek, és általában nyájas emberek, akiknek udvarias viselkedése és megnyerő modora bármely szalonba bejáratossá teszi őket. Mr. Rivenhall úgy kívánta kellemes társaságként feltüntetni magát, hogy bárkit, akit nem kedvelt különösebben, rideg udvariassággal kezelt. Modora – amely közel sem volt megnyerő – abban merült ki, hogy szemtelenül végigmérte azokat, akiknek beképzeltségét helytelenítette, valamint hervasztó megjegyzéseket tett, amelyek hirtelen véget vetettek bármely társalgásnak. Mindezek miatt sokkal inkább forgott abban a veszélyben (Mr. Wychbold szerint), hogy faragatlannak tartsák, mint dendinek.

Mr. Rivenhall becsukta maga után az ajtót, mire édesanyja felnézett, kissé elkerekedett a szeme, és ideges hangon (ez bosszantotta a fivérét) így szólt:

– Ó, Charles! Képzeld csak! Horace bácsikád érkezett látogatóba hozzánk!

– Hallottam Dassett-től – felelte Mr. Rivenhall. – Üdvözlöm minálunk, uram.

Kezet fogott a nagybátyjával, közelebb húzott egy széket, majd leült, és udvarias társalgásba elegyedett Sir Horace-szal. Az édesanyja eleinte a kendője rojtját babrálta, majd a zsebkendőjét, végül megzavarta a beszélgetést:

– Charles, emlékszel még Sophiára, kis kuzinodra?

Mr. Rivenhall az arckifejezéséből ítélve nem emlékezett kis kuzinjára, de a maga hűvös hangján így felelt:

– Természetesen. Remélem, ő is jól van, uram.

– Soha életében egy napot sem volt beteg, leszámítva a kanyarót – büszkélkedett Sir Horace. – Hamarosan a saját szemével is meggyőződhet erről, kedves Mr. Rivenhall, ugyanis az édesanyja viseli majd leányom gondját, amíg én Brazíliában járok.

Világos volt, hogy Lady Ombersley-nek nincs ínyére a nagy hír ilyetén bejelentése – azonnal hadarni kezdett:

– Nos, ezt persze még nem döntöttük el, bár biztosíthatlak, semmi sem okozna nagyobb örömet annál, mint hogy befogadjam a fivérem leányát. Arra gondoltam, Charles, hogy ez Cecilia számára is kedvező volna, hiszen Sophiával szinte egykorúak.

– Brazíliába hajózik? – kérdezte Mr. Rivenhall a nagybátyját. – Bizonyára nagyon érdekfeszítő utazás lesz. Sokáig marad?

– Ó, dehogy! – felelte Sir Horace bizonytalanul. – Valószínűleg nem. A körülményektől függ. Éppen azt mondtam az édesanyjának, hogy igazán lekötelezne, ha alkalmas férjet találna az én Sophymnak. Ideje férjhez adni, és úgy hallom, a húgom mestere az ilyesminek. Ha jól értettem, önnek is gratulálhatok, nemde?

– Köszönöm, igen – bólintott Mr. Rivenhall, és kissé meghajolt.

– Ha nincs ellenedre, Charles, bevallom, én nagyon szívesen fogadnám Sophiát – szólt Lady Ombersley engesztelő hangon.

A fia türelmetlen pillantást lövellt felé, majd azt válaszolta:

– Kérem, tegyen úgy, ahogy kívánja, anyám. Fel nem foghatom, miért tartozik rám mindez.

– Természetesen jeleztem a nagybátyádnak, hogy nagyon csendesen éldegélünk.

– Ez a legkevésbé sem fogja zavarni Sophyt – vágta rá Sir Horace barátságosan. – Jó kisleány, mindig elfoglalja magát valamivel. Éppoly boldog egy spanyol faluban, mint Bécsben, vagy akár Brüsszelben.

Erre Lady Ombersley összerezzent, és kihúzta magát.

– Azt ne mondd, hogy tavaly elrángattad magaddal Brüsszelbe azt a gyermeket!

– Persze hogy eljött velem! Hol az ördögben kellett volna lennie? – kérdezte ingerülten Sir Horace. – Csak nem gondolod, hogy Bécsben kellett volna hagynom, igaz? Amellett jól érezte magát. Sok régi barátunkkal találkoztunk.

– Micsoda veszély leselkedett ott rá!

– Ugyan, sületlenség! Miféle veszély leselkedett volna rá, amikor Wellington a parancsnok?

– Mikor várhatjuk a kuzinomat? – vetette közbe Mr. Rivenhall. – Reméljük, nem találja majd túlságosan unalmasnak a londoni életet a kontinens kiváló izgalmai után.

– Ő ugyan nem! Sophy mindig valami csínyen töri a fejét, nem ér rá unatkozni. Csak szabadjára kell engedni! Én mindig így teszek, és soha semmi baj még nem érte. Nem tudom pontosan, mikor érkezik meg ide. Gondolom, az utolsó pillanatig velem akar majd lenni, de kocsin Londonba utazik, amint kihajóztam.

– Kocsin Londonba utazik, amint… Horace, nyilván magad hozod el hozzám! – kiáltotta a húga megbotránkozva. – Hogy egy leány az ő korában egyedül utazzon! Ilyet én még nem is hallottam!

– Nem lesz egyedül. Vele lesz a szobalánya, aki igazi sárkány: egész Európát bejárta velünk! Valamint John Potton. – Észrevette, hogy unokaöccse szemöldöke egészen felszaladt, ezért úgy érezte, hozzá kell tennie: – Lovász, inas, általános tótumfaktum! Csecsemőkora óta ő gondoskodik Sophyról. – Előhúzta az óráját, és vetett rá egy pillantást. – Nos, most, hogy mindenben megállapodtunk, indulnom kell, Lizzie. Bízom benne, hogy jó gondját viseled majd Sophynak, és nyitva tartod a szemed, hátha rálelsz az alkalmas férjjelöltre. Azért fontos, mert… Nos, nincs időm ezt kifejteni. De ő majd bizonyára mindent elmesél.

– De Horace, hiszen semmiben sem állapodtunk meg! – tiltakozott a húga. – Ombersley csalódott lesz, ha nem találkozhat veled! Reméltem, hogy nálunk vacsorázol!

– Sajnos nem tehetem – csóválta a fejét Sir Horace. – A Carlton House-ba várnak vacsorára. Add át üdvözletemet Ombersley-nek. Biztosra veszem, hogy hamarosan vele is találkozom.

Ezután futólag arcon csókolta a húgát, és ismét szívélyesen vállon veregette, majd elindult, nyomában az unokaöccsével.

– Mintha egyéb kívánságom nem is lehetne! – kiáltotta Lady Ombersley felháborodottan, amikor Charles visszatért a szalonba. – És még csak arról sincs fogalmam sem, mikor érkezik a gyermek.

– Nem is számít – felelte Charles olyan közömbösen, hogy egészen felbőszítette az édesanyját. – Felteszem, meghagyja, hogy készítsenek elő számára egy szobát, azután pedig akkor érkezik, amikor kedve tartja. Reméljük, Cecilia kedveli majd, mivel, gondolom, ő lesz kénytelen a legtöbb időt tölteni vele.

– Szegénykém! – sóhajtotta Lady Ombersley. – Bevallom, vágyom rá, hogy anyja helyett anyja lehessek, Charles! Micsoda különös, magányos élete lehet!

– Mindenképpen különös, de aligha magányos, ha eddig nagybátyám kísérője volt. Biztosra veszem, hogy vele él valami idősebb hölgy, talán egy nevelőnő, vagy valami ahhoz hasonló.

– Valóban, bizonyára így lehet, noha a nagybátyád azt mondta, a nevelőnő még Bécsben meghalt! Nem szívesen mondok ilyesmit egyetlen fivéremről, de igazán úgy látom, hogy Horace nem alkalmas arra, hogy egy leánygyermekről gondoskodjon.

– A legkevésbé sem alkalmas rá – felelte a fia szárazon. – Bízom benne, hogy nem fogja megbánni a kedvességét, mama.

– Ó, ugyan, bizonyosan nem fogom! A nagybátyád úgy beszélt a leányról, hogy minden vágyam a házunkban üdvözölni őt. Szegény gyermek, attól tartok, mind ez idáig nem sokat számított sem az, mire vágyik, sem pedig a kényelme. Kis híján megharagudtam Horace-ra, amikor azt ecsetelte, milyen jó kisleány az ő Sophyja, és még sosem kellett aggódnia miatta. Szavamra, az én fivérem bizonyára senkinek sem engedi, hogy aggodalmat okozzon neki, mert hiszem, hogy nála önzőbb embert aligha hord hátán a föld! Sophia bizonyára szegény édesanyja kedves jellemét örökölte: nem kétlem, hogy elragadó társa lesz Ceciliának.

– Remélem – bólintott Charles. – Jut eszembe, mama! Épp az előbb került a kezembe annak a ficsúrnak újabb küldeménye, egy virágcsokor, amelyet a húgomnak szánt. Ezt a levelet mellékelte hozzá.

Lady Ombersley átvette a feléje nyújtott írást, és rémülten nézte.

– Mit kezdjek én ezzel? – kérdezte.

– Dobja tűzre! – javasolta a fia.

– Ó, nem, azt nem tehetem, Charles. Lehetséges, hogy a levél egészen gáncstalan. Amellett… Nos, talán számomra is rejt üzenetet a fiatalember édesanyjától.

– Igen valószínűtlen, de ha úgy gondolja, jobban teszi, ha elolvassa.

– Természetesen, kötelességem is – bólintott szomorúan a méltóságos asszony.

Charles megvető pillantást küldött felé, de egy szót sem szólt, és az édesanyja egy pillanatnyi tétovázás után feltörte a pecsétet, majd széthajtogatta a lapot.

– Egek ura, hiszen ez egy vers! – jelentette be. – Meg kell mondanom, igen tetszetős. Hallgasd csak, Charles! Nimfa, mikoron finom, égszínkék tekintetedet / Nyughatatlan lelkemre veted…

– Köszönöm, nincs ínyemre a verselés – vágott a szavába Mr. Rivenhall nyersen. – Dobja tűzre, anyám, és mondja meg Ceciliának, hogy a jövőben büntetést érdemel, ha leveleket fogad az ön engedélye nélkül!

– Igen, de igazán úgy gondolod, hogy el kell égetnem, Charles? Csak gondolj bele, ha ez a vers egyetlen változata! Talán a fiatalember ki akarja nyomtatni!

– Az én húgomról ugyan nem nyomtat ki semmi ilyesmit! – jelentette ki mogorván Mr. Rivenhall, és parancsolón nyújtotta ki a kezét.

Lady Ombersley, akit mindig maga alá gyűrt az erősebb akarat, éppen átadta volna neki a papírt, amikor az ajtóban megszólalt egy remegő hang, és megakadályozta ebben:

– Mama! Ne tegye!

Kettô

Lady Ombersley leengedte a kezét, Mr. Rivenhall a szemöldökét ráncolva fordult sarkon. A húga szemrehányó tekintettel nézte, úgy rohant át a szobán az édesanyjához, majd így szólt:

– Adja ide, mama! Mi jogon égeti el Charles a leveleimet?

Lady Ombersley tanácstalanul pillantott a fiára, de nem felelt. Cecilia kikapta a kezéből a papírt, és ziháló keblére szorította. Ez már szólásra ösztökélte Mr. Rivenhallt.

– Az ég szerelmére, Cecilia, hagyjuk a színjátékot!

– Hogy merészeled elolvasni a leveleimet? – vágott vissza a húga.

– Nem olvastam el! Átadtam a mamának, azt pedig aligha állíthatod, hogy neki ne lenne joga elolvasni!

A leány kék szeme könnybe lábadt. Halkan mondta:

– Ez a te hibád! A mama sosem… Gyűlöllek, Charles! Gyűlöllek!

A fiatalember vállat vont, és elfordult. Lady Ombersley erőtlenül szólt:

– Ne beszélj így, Cecilia! Te is tudod, hogy nem helyes a tudtom nélkül levelet kapnod. Nem is tudom, mit szólna a papa, ha a fülébe jutna a dolog.

– A papa! – ismételte meg megvetően Cecilia. – Nem! Csakis Charles leli örömét abban, ha engem boldogtalannak lát!

A fivére hátrapillantott a válla fölött.

– Ha jól értem, felesleges is lenne azt mondanom, hogy a lehető legőszintébben kívánom, sose légy boldogtalan.

A leány nem felelt, csak remegő kézzel összehajtotta a levelet, és a keblébe rejtette, miközben kihívó pillantást vetett Charlesra. Mr. Rivenhall lekicsinylően nézett vissza rá. Vállát a kandallópárkánynak támasztotta, kezét bricsesze zsebébe dugta, és kajánul várta, mit mond még a húga.

Cecilia megtörölte a szemét, bár még képtelen volt egészen abbahagyni a sírást. Igen csinos leány volt, világos, aranyszínű fürtjei göndören keretezték tökéletes formájú arcát, amely e pillanatban a dühtől kissé pirosabb volt a szokásosnál, azonban ez egyáltalán nem állt rosszul neki. Máskor többnyire édes tépelődés ült az arcán, de most az izgalom harcias fényt gyújtott a szemében, ráadásul az, ahogyan ajkába harapott, egészen elvetemült külsőt kölcsönzött neki. A fivére mindezt cinikusan szemlélte, és azt találta mondani, Cecilia gyakrabban is kijöhetne a béketűrésből, mert attól csak szebb lesz, hiszen élettel tölti meg az arcát, amely egyébkor egy cseppet színtelen.

Ez a barátságtalan megjegyzés nem hatotta meg a leányt. Aligha hihetnénk, hogy nem volt tudomása arról, mennyire csodálják őt, de igen szerény volt, és saját szépségét kevéssé értékelte, sőt nem bánta volna, ha az ő haja is fekete, ahogyan azt a divat diktálta. Felsóhajtott, fogával elengedte ajkát, majd leült az édesanyja kanapéja melletti alacsony székre, és nyugodtabb hangon így szólt:

– Ne is tagadd, Charles, a te műved, hogy a mama ilyen… ilyen megmagyarázhatatlan módon idegenkedik Augustustól!

– Ugyan, ugyan – szólt Lady Ombersley komolyan –, tévedsz, drágám, ugyanis egyáltalán nem idegenkedem tőle. Csupán nem tartom alkalmas férjjelöltnek.

– Mit bánom én azt! – kiáltott Cecilia. – Ő az egyetlen férfi, akihez eléggé kötődni tudnék ahhoz, hogy… Más szóval szépen kérem, hagyjon fel a reménnyel, hogy valaha is fontolóra venném Lord Charlbury rendkívül hízelgő házassági ajánlatát, mert képtelen volnék rá!

Lady Ombersley lesújtva tiltakozott, bár nem lehetett egészen kivenni, milyen szavakkal, míg Mr. Rivenhall közömbösen felelt:

– Mégsem vonakodtál ennyire elfogadni Charlbury ajánlatát, amikor értesültél róla.

Cecilia csillogó szemmel nézett rá, és azt mondta:

– Akkoriban még nem ismertem Augustust.

Lady Ombersley-t megdöbbentette a kijelentés mögötti logika, de a fiát kevésbé.

– Ne fecséreld rám a nagy szavakat, kérlek szépen! Tizenkilenc éve ismered már az ifjú Fawnhope-ot.

– Az nem volt ugyanaz – vágta rá Cecilia.

– Ez tökéletesen igaz, Charles – jelentette ki pártatlanul Lady Ombersley. – Bizony egészen hétköznapi fiúcska volt, és amikor Oxfordban tanult, szörnyen pattanásos lett, így senki sem gyaníthatta, hogy ilyen mérhetetlenül jóképű fiatalemberré serdül majd. Ám a Sir Charles Stuarttal Brüsszelben töltött idő hihetetlenül jót tett neki. Be kell vallanom, meg sem ismertem, amikor viszontláttam.

– Időről időre bennem is felmerül – vágott vissza Mr. Rivenhall –, Sir Charles vajon lesz-e még valaha ugyanaz az ember, aki volt. Csak Lady Lutterworth tudhatja, miként bírja el a lelkiismerete, hogy egy ilyen szamarat sózzon egy közéleti ember nyakába titkárnak. Mi azonban csak annyit tudunk, hogy a te drága Augustusod már nem tölti be azt a hivatalt. Sem mást! – tette még hozzá csípősen.

– Augustus költő – közölte Cecilia gőgösen. – Egészen alkalmatlan arra a rém unalmas hivatalra, hogy egy nagykövet titkára legyen.

– Ezt nem is tagadom – bólintott Mr. Rivenhall. – Éppen ennyire alkalmatlan arra is, hogy eltartsa a hitvesét, drága húgom. Tőlem ugyan ne várd, hogy támogassalak ebben az ostobaságban, mert már most elárulhatom, hogy nem foglak! És abba a hitbe se ringasd magad, hogy apám áldását adja majd erre a rémesen meggondolatlan frigyre, mert amíg nekem szavam van ebben a házban, nem fogja!

– Tudom jól, hogy ebben a házban csakis neked van szavad! – kiáltotta Cecilia, és könnybe lábadt a szeme. – Remélem, hogy akkor majd elégedett leszel, ha végleg a kétségbeesésbe hajszoltál!

Abból, ahogy a szája körüli izmok megfeszültek, látható volt, hogy Mr. Rivenhall dicséretesen igyekszik úrrá lenni bosszúságán. Az édesanyja aggodalmasan pillantott rá, de a fiatalember szinte ijesztően kimért hangon válaszolt Ceciliának.

– Volnál oly jó, drága húgom, hogy olyankorra tartogatod a hattyú halálát, amikor én hallótávolságon kívül vagyok? Mielőtt még mamát is magával rántja a hetvenkedésed, szabadjon emlékezetedbe idéznem, hogy senki sem akart téged belekényszeríteni semmiféle házasságba, épp ellenkezőleg, magad juttattad kifejezésre, hogy kész lennél meghallgatni Lord Charlbury igen hízelgő házassági ajánlatát, hogy a te szavaiddal éljek.

Lady Ombersley előrehajolt, és megfogta leánya egyik kezét, majd együttérzőn megszorította.

– Nos, tudod, drágám, ez valóban igaz – mutatott rá. – Az volt a benyomásom, hogy igencsak kedvedre való a lord. Ne hidd, hogy a papában vagy bennem akár csak felmerült, hogy olyasvalakihez kényszerítsünk feleségül, akitől idegenkedsz, hiszen meggyőződésem, hogy egészen felháborító volna, ha így tennénk. És Charles sem volna képes ilyesmire, igaz, drága Charles?

– Természetesen igaz. Azonban abba sem egyeznék bele, hogy hozzámenj egy olyan üresfejű fráterhez, mint amilyen Augustus Fawnhope!

– Augustusra még akkor is emlékezni fognak, amikor téged már régen elfelejtettek – közölte emelt fővel a leány.

– A hitelezői? Ezt nem kétlem. Ez vajon ellensúlyozza majd azt, hogy egész életedben követelőző hitelezők elől kell menekülnöd?

Lady Ombersley összeborzadt.

– Ó, borzalom! Drágám, ez bizony nagyon is igaz. Fogalmad sem lehet, micsoda megaláztatás… De ne is beszéljünk erről!

– Úgyis felesleges bármiről is beszélni a húgommal, már persze a könyvtárból kölcsönzött regény borítóján kívül – jegyezte meg Charles. – Azt gondoltam, hálás lesz, amiért ilyen tiszteletreméltó szövetségesre tehetett volna szert, figyelembe véve, hová süllyedt ez a család. De nem! Nemcsak tiszteletreméltó, hanem egyenesen zseniális házastárs jelentkezik a kezéért, mire ő fogja magát, és úgy viselkedik, mint valami bathi kisasszony, egy költő után epekedik, elalél tőle! Egy költőtől! Édes istenem, mama, ha tehetségének mintadarabja, amelyet oly meggondolatlanul felolvasott nekem… De nincs türelmem erről vitatkozni! Ha képtelen rábírni a leányt, hogy neveltetéséhez méltó módon viselkedjék, akkor le kell küldeni Ombersley-be, hogy kissé belekóstoljon a vidéki életbe, hátha attól észhez tér!

Ezzel a rettenetes fenyegetéssel kiviharzott a szobából, a húga pedig könnyekre fakadt. Édesanyjuk igyekezett a szagoltatóüvegecskéből erőt meríteni.

Cecilia zokogva panaszkodott a sors kegyetlenségére, amely neki nyakába varrt egy egyforma mértékben szívtelen és zsarnoki fivért, no meg két szülőt, akik teljességgel képtelenek megérteni az érzéseit. Mindez csak néhány pillanatig tartott, mert Lady Ombersley, aki többnyire együttérzett a leányával, ezt nem engedhette meg. Nem vette magára, hogy a férje érzékenységét mentegesse, de arról biztosította Ceciliát, hogy ő igenis érzékeny, így tökéletesen átérzi a tiltott szerelem kínját.

– Leánykoromban, drágám, velem is hasonló történt – sóhajtott. – Ő persze nem költő volt, de én úgy éreztem, bizony beleszerettem. Csakhogy szó sem lehetett a frigyről, és végül a papádhoz adtak, akit nagyszerű partinak tartottak, akkoriban ugyanis még alig hágott a vagyona nyakára… – Itt elhallgatott, mert felötlött benne, hogy ezek az emlékek igen kellemetlenek. – Más szóval, Cecilia, és nem szívesen mondok neked ilyet, a mi osztályunk nem csak azért házasodik, hogy magának örömet szerezzen.

Cecilia elhallgatott, leszegte a fejét, és már nedves zsebkendőjével törölgette a szemét. Tudta jól, hogy elkényeztették, hiszen egyik szülője igencsak szerette, a másik derűs közönnyel fordult felé, és tisztában volt vele, azzal, hogy az édesanyja kipuhatolta, mi a véleménye Lord Charlbury esetleges udvarlásáról, mielőtt még engedélyt adott volna a férfinak, hogy közeledjen hozzá, sokkal nagyobb figyelmességről tett tanúbizonyságot, mint amekkorát a kortársaik nagy része elfogadhatónak ítélt volna. Igaz, Cecilia regényeket olvasott, de tudta, hogy a kedvenc hősnői tűzrőlpattant viselkedését nem volna okos utánoznia. Előre látta, hogy arra ítéltetett, vénkisasszonyként tengesse életét, márpedig ez a gondolat oly szomorú volt, hogy még az addiginál is jobban lehervadt a kedve, és ismét a szeméhez kellett emelnie a zsebkendőjét.

– Gondolj csak bele, milyen boldog a nővéred! – bátorította a leányát Lady Ombersley. – Mi sem okozhatna annál nagyobb megelégedést, mint hogy a saját otthonában láthatom a tündéri kisbabájával és Jamesszel, aki oly figyelmes és odaadó, és… és ennél többet kívánni sem lehet! Megvallom, nem hiszem, hogy bármely szerelmi házasság jobban alakulhatott volna az övékénél. Nem mintha azt akarnám mondani, hogy Maria nem kötődik őszintén Jameshez. De jó, ha fél tucatszor találkoztak, amikor James engedélyt kért a papától, hogy megszólíthassa, és Maria akkoriban még nem szerette szívből. Természetesen erősen kedvelte, különben sosem… De Maria igazán jó kisleány volt. Maga mondta nekem, hogy úgy érzi, kötelessége elfogadni egy ilyen tiszteletreméltó ajánlatot most, hogy papának oly nagy nehézségei vannak, és még négyőtöket kell eltartania!

– Mama, remélem, nem vagyok rossz leányod, de én inkább haltam volna meg, mint hogy Jameshez menjek feleségül! – jelentette ki Cecilia, és felszegte a fejét. – Csak a vadászaton jár az esze, és ha vendéget fogadnak este, fogja magát, elalszik, és még horkol is!

Lady Ombersley-t elbátortalanította ez a megnyilatkozás, és egy-két percig nem talált szavakat. Cecilia kifújta az orrát, majd hozzátette:

– És Lord Charlbury még Jamesnél is idősebb!

– Igen, de lehet, hogy nem horkol, életem – mutatott rá Lady Ombersley. – Sőt szinte biztosra vehetjük, mert igazán úriemberhez méltó a modora.

– Aki képes elkapni a mumpszot – vélekedett Cecilia –, bármire képes lehet!

Lady Ombersley nem tartotta észszerűtlennek ezt a kijelentést, és nem is lepte meg, hogy az uraság legkevésbé sem romantikus viselkedése ellenszenvet ébresztett a leányban. Ő maga is keserűen csalódott, mert Lord Charlburyt okos embernek gondolta, és sohasem feltételezte volna róla, hogy képes a lehető legrosszabbkor gyermekbetegségek áldozatául esni. A méltóságos asszony semmivel sem enyhíthette a lord ezen sértését, és mivel Ceciliának a jelek szerint nem akadt több megfigyelése, egy ideig kínos csend ült a szobán. Ezt Cecilia törte meg, amikor kissé egykedvűen érdeklődött, igaz-e, hogy a nagybátyja aznap délután a házban járt. Lady Ombersley megörült a lehetőségnek, hogy vidám dolgokról beszélhet, ezért azonnal megosztotta a leányával, micsoda kellemes meglepetés vár rá, és elégedetten látta, hogy a leány kissé megenyhült a hír hallatán. Nem volt nehéz rokonszenvet ébreszteni Ceciliában a kuzinja iránt – Cecilia aligha képzelhetett el annál rémesebb sorsot, mint hogy határozatlan időre a rokonaihoz küldjék, akik szinte idegenek számára, ezért beleérzéssel megígérte, hogy minden tőle telhetőt megtesz annak érdekében, hogy Sophia otthon érezze magát a Berkeley Square-en. Nem emlékezett tisztán a kuzinjára, hiszen évek óta nem találkoztak már. Ugyan néha azt gondolta, izgalmas lehet körbeutazni Európát, mégis gyanította, hogy szörnyen kényelmetlen is volna, és készségesen egyetértett az édesanyjával abban, hogy az ilyen szokatlan életmód aligha ideális felkészülés a londoni életre. Azzal a megjegyzéssel, hogy Sophia érkezése minden bizonnyal enyhíti majd némileg a Charles takarékossága okán a családra kényszerített, szinte zárdai életet, elérte, hogy édesanyja elküldje átöltözni a vacsorához – sokkal vidámabban ment, mint néhány perccel korábban tette volna.

Négyen ültek aznap este az ebédlő óriási asztala körül, mivel az uraság úgy döntött, abban a ritka kegyben részesíti a feleségét, hogy a saját otthonában étkezik. Ő volt a társaság egyedüli fesztelen tagja, hiszen vidám természete képtelenné tette rá, hogy akár a legszembetűnőbb jeleket is észrevegye, amelyek a körülötte lévők elégedetlenségére mutattak. Ugyanezen okból kifolyólag azt a megaláztatást is meglepő könnyedséggel viselte, hogy jószerével a saját fia bérlője. Legnagyobb félelme volt, hogy szembe kell néznie valamely kellemetlenséggel, így hát sosem volt hajlandó kellemetlen dolgokra gondolni. Ez kifizetődött, és amikor igazán lehetetlen volt függetlenítenie magát a feszültségtől, az a képessége is támogatta, amellyel meggyőzte magát arról, hogy bármely kényelmetlen szükségszerűséget, amelyet a saját ostobasága vagy a fia mindenkit elnyomó akarata kényszerít rá, csakis a maga bölcs döntésének köszönhet. Amíg Charlestól megkapta a neki kijáró fiúi tiszteletet, képes volt feledni, hogy kiragadták a kezéből a gyeplőt. Ha – amint az néha megesett – a fiúi tisztelet kissé megfogyatkozott is, ezek a sajnálatos botlások nem tartottak sokáig, és a hozzá hasonló, derűlátó ember hamar elfeledte őket. Nem akart rosszat a fiának, noha rém unalmas alaknak tartotta, és ha a szerencse neki kedvezett, és nem várták el tőle, hogy részt vállaljon a kis család igazgatásából, amely feladat igen utálatos volt számára, ő bizony nagyon is elégedett volt a helyzetével.

Aligha érzékelhette, hogy viszály dúl a házában, hiszen amikor a felesége alig két héttel korábban arra kérte, mutasson apai szigort Ceciliával szemben, lóhalálában Newmarketbe menekült. Sem a fia összevont szemöldöke, sem a leánya vörös szeme nem váltott ki belőle semmiféle megjegyzést. A jelek szerint nagyon is megelégedéssel töltötte el, hogy hosszú vacsorát költhet el aggodalmaskodó felesége, sértett leánya és mogorva fia társaságában. Így szólt:

– Nos, szavamra mondom, igazán kellemes en famille vacsorázni, mégpedig ilyen kényelmesen. Megmondhatja a szakácsnak, Lady Ombersley, hogy nagyon ízlik a kacsája. Állítom, ilyen jót még White-nál sem kapni!

Ezek után beszámolt a legfrissebb társasági pletykákról, és nyájasan afelől érdeklődött, hogyan telt a gyermekei napja.

– Ha engem kérdez, papa – felelte Cecilia –, az én napom úgy telt, mint az összes többi. Vásárolni mentem a mamával, a parkban sétáltam a húgaimmal és Miss Adderburyvel, majd zenét gyakoroltam.

A hangjából nem lehetett arra következtetni, hogy ezek a szórakozások különösebben lázba hozták volna, de Lord Ombersley csak annyit mondott: „Remek!”, majd a feleségéhez fordult. A méltóságos asszony elmesélte neki, hogy látogatóban járt náluk a fivére, és arra kérte, vegye szárnyai alá Sophiát. Lord Ombersley nagylelkűen beleegyezett a tervbe, mondván, jobb hírt nem is kaphatott volna, és gratulált a leányának a szerencséjéhez, hogy ilyen váratlanul szert tesz egy elragadó társra. Charlest módfelett bosszantotta, hogy édesapja nyájas érzéketlenségében Ceciliával rokonszenvez, ezért azzal hűtötte le a kedélyeket, hogy rámutatott, egyelőre semmi okuk feltételezni, hogy Sophia a legkevésbé is elragadó volna. Lord Ombersley azonban azt felelte, ő ebben a legkevésbé sem kételkedik, és hozzátette, mindnyájuknak arra kell törekedniük, hogy kellemessé tegyék kuzinjuk náluk töltendő idejét. Ezek után megkérdezte Charlest, ki szándékozik-e látogatni a másnapi lóversenyre. Charles tudta, hogy a szóban forgó lóversenyt York hercege pártfogolja, és a kedélyes, tekintélyes személy barátai számára több, az Oatlands-kastélyban töltött estét is jelent, ahol is fontban játszanak whistet, így most még az addiginál is vészjóslóbbá vált az arca, és bejelentette, hogy néhány napra Ombersley Parkba utazik.

– Persze, persze! Meg is feledkeztem róla, hogy a South Hanger ügyében jársz el – felelte az édesapja vidáman. – Igen, igen, örömömre szolgál, hogy megteszed, fiam!

– Megteszem, apám – szólt Mr. Rivenhall udvariasan. Azután a vele szemben ülő húgára pillantott, és azt kérdezte: – Van kedved elkísérni, Cecilia? Szívesen elviszlek, ha szeretnéd.

A leány habozott: lehetséges, hogy a bátyja békejobbot nyújt felé, azonban az sem kizárt, hogy ritka felesleges kísérletet tesz arra, hogy elterelje Cecilia gondolatait Mr. Fawnhope-ról. Azután eszébe jutott, hogy Charles távolléte némi mesterkedéssel lehetővé teheti, hogy találkozzék Mr. Fawnhope-pal, és ezzel el is dőlt a kérdés. Vállat vont, majd így válaszolt:

– Nem, köszönöm. Nem tudom, mihez kezdenék vidéken az évnek ebben a szakában.

– Lovagolnál velem – vetette fel Charles.

– Szívesebben lovagolok a Hyde Parkban. Ha társaságra vágysz, hívd meg valamelyik gyermeket. Biztosra veszem, hogy örömest mennének.

– Ahogy kívánod – felelte közömbösen Charles.

A vacsora végeztével Lord Ombersley visszavonult családja köréből. Charles, akinek nem adódott esti programja, édesanyjával és húgával a szalonba ment, és míg Cecilia lustán elkalimpált egy dallamot a zongorán, ő Sophia látogatásáról társalgott Lady Ombersley-vel. A méltóságos asszony nagy megkönnyebbülésére úgy tűnt, elismeri annak szükségességét, hogy legalább egy visszafogott partit adjanak Sophia tiszteletére, bár erősen javasolta, hogy édesanyja tartózkodjék attól a feladattól, hogy megfelelő férjet keressen az unokahúga számára.

– Fel nem foghatom, miért vette a fejébe ilyen hirtelen a nagybátyám, hogy meggyőzze önt, járjon el ebben az ügyben, miután ő maga elnézte, hogy a leánya elérje a húszéves kort… húszéves, igaz? …úgy, hogy ő maga sosem szánta rá magát erre.

– Valóban különös – értett egyet Lady Ombersley. – Szavamra, talán észre sem vette, mint repül az idő! Már húszéves a leány! Ha ez így megy tovább, még a végén pártában marad! Meg kell mondanom, Horace nagyon is hanyag. Biztosra veszem, hogy nem volna nehéz férjet találni Sophia számára, hiszen nagy örökség várhat rá! Még ha csúnyácska volna is, márpedig egy percig sem feltételezem, hogy az lehet, hiszen meg kell hagyni, hogy Horace jóképű ember, és szegény, drága Marianne rendkívüli szépség volt, noha nem hinném, hogy emlékszel rá… nos, még ha Sophia csúnyácska volna is, akkor sem lehetne egyszerűbb küldetése az embernek, mint hogy tiszteletreméltó férjjelöltet találjon neki.

– Valóban egyszerű volna, de azért jobban tenné, anyám, ha ezt a nagybátyámra hagyná – felelte röviden Charles.

Ebben a pillanatban lépett a helyiségbe a tanulószoba népe Miss Adderbury kíséretében, aki szürke kisegér volt, és még akkoriban alkalmazták Lady Ombersley számos utódjának istápolására, amikor Charles és Maria eléggé megnőttek ahhoz, hogy kikerüljenek a dadus féltő gondozása alól. Azt hihetné az ember, hogy miután húsz évet töltött már a házban egy jószívű gazdasszony védelmét élvezve és a diákjai szeretetétől bátorítva, már régen enyhült Miss Adderbury szorongása, ám az annyi éven át is kitartott. Megannyi érdeme sem tette lehetővé számára, hogy össze ne húzza magát, amikor belép a szalonba, sem azt, hogy egyenlő felek módjára társalogjon munkaadóival – pedig latintudása megfelelő volt ahhoz, hogy felkészítse az iskolára a kisfiúkat, mesterien értett a földgömbhöz, széles ismeretekkel rendelkezett a zeneelmélet terén, zongora- és hárfajátékában csupán a legszigorúbbak találhattak kivetnivalót, és meglehetősen tehetségesen használta a vízfestéket. Azok a diákok, akik már kinőttek a gondozásából, fárasztónak érezték félénkségét és megfelelési kényszerét, de sosem feledték, milyen kedves volt hozzájuk iskoláskorukban, ezért sosem puszta udvariassággal közeledtek hozzá. Így hát Cecilia rámosolygott, Charles pedig azt kérdezte:

– Nos, Addy, hogy van ma?

Ezektől az apró figyelmességektől Miss Adderbury azonnal elpirult örömében, és csak dadogva volt képes felelni.

Most már csak három gyermek volt a gondjaira bízva: Theodore-t, a család legifjabb fiát nemrégiben küldték Etonba. Selina, egy csinos, tizenhat éves kisasszonyka, a nővére mellé telepedett a zongorához. Gertrude, aki tizenkét évesen máris komoly fenyegetést jelentett Cecilia szépségére és Amabel, egy tömzsi tízéves a bátyjára vetette magát – hangosan juttatták kifejezésre örömüket, amiért viszontlátják, és még hangosabban emlékeztették az ígéretére, miszerint a legközelebbi otthon töltött estéjén lottójátékot játszik velük. Miss Adderbury, akit Lady Ombersley kedvesen invitált, hogy foglaljon helyet a tűz mellett, halkan cittegett ilyen kitörő öröm hallatán. Reménye sem volt rá, hogy bárki is törődjön vele, de megkönnyebbülten látta, hogy Lady Ombersley a kis csapatot és Charlest is mosolyogva figyeli. Lady Ombersley azt kívánta, Charles, aki oly népszerű a gyerekek körében, bár képes lenne hasonlóan kedvesen bánni a hozzá korban közelebb álló fivérével és húgával is. Karácsonykor igen fájdalmas jelenetre került sor, amikor fény derült Hubert oxfordi adósságaira…

A kártyaasztal készen állt, és Amabel máris a gyöngyház halakat rakosgatta a zöld filcbevonatra. Cecilia kimentette magát a játékból, Selina pedig, aki szeretett volna játszani, de mindig követte nővére példáját, állította, hogy a lottójáték halálosan untatja. Charles ügyet sem vetett erre, de amikor a magas, berakásos szekrény felé tartott, hogy elvegye a kártyapaklit, és el kellett lépnie a zongoraszék mellett, lehajolt, és Cecilia fülébe súgott valamit. Lady Ombersley aggodalmasan figyelte, de nem hallotta, mit mondott a fia. Elszomorodott, mert Cecilia ezután rögvest a haja tövéig pirult. Azonban csak annyi történt, hogy a leány felállt a székről, az asztalhoz lépett, és így szólt:

– Jól van, játszom egy keveset.

Így hát Selina is beadta a derekát, és néhány perccel később már mindkét kisasszony éppen akkora zajt csapott, mint fiatalabb testvéreik, és annyit nevettek, hogy a pártatlan szemlélő azt hihette, az egyik megfeledkezett élemedett koráról, a másik pedig megsebzett érzékenységéről. Lady Ombersley most már elfordíthatta tekintetét az asztalról, és kényelmesen elcseveghetett Miss Adderburyvel.

Miss Adderbury már hallott Ceciliától Sophia várható látogatásáról, és szívesen beszélgetett erről Lady Ombersley-vel. Megtudhatta, mi a véleménye a méltóságos asszonynak az eseményről, együtt sóhajtozhattak azon, mily szomorú is egy olyan leány helyzete, aki ötéves korában édesanya nélkül maradt, Miss Adderbury egyetérthetett a ház asszonyának Sophia lakhatásával és szórakoztatásával kapcsolatos terveivel, szánakozhatott Sophia szokatlan neveltetése miatt, és elmondhatta, biztosra veszi, hogy a kedves rokon édes leánynak bizonyul majd.

– Önre mindig számíthatok, Miss Adderbury – szólt Lady Ombersley. – Igazi megnyugvás a számomra!

Miss Adderburynek elképzelése sem volt, miben számíthat rá az asszonya, de nem kért felvilágosítást, és jobb is volt ez így, mert Lady Ombersley-nek sem volt fogalma a válaszról, mindössze azért mondta ki a jóleső szavakat, hogy örömet okozzon alkalmazottjának. Miss Adderbury így felelt:

– Ó, Lady Ombersley! Mily jó is ön! Mily előzékeny!

Kis híján könnyekre fakadt, amikor belegondolt, hogy ekkora bizalmat helyeznek belé, aki érdemtelen erre. Forrón remélte, a méltóságos asszony sosem ébred majd rá, hogy kígyót melengetett a keblén. Bánkódott amiatt, hogy az eltökéltség hiánya okán képtelen ellenállni Miss Rivenhall hízelgésének. Csak két nap telt el azóta, hogy Miss Adderbury megengedte az ifjú Mr. Fawnhope-nak, hogy csatlakozzon hozzájuk a Green Parkban tett sétájuk alkalmával, és – ami ennél is sokkal rosszabb –, az ellen sem tiltakozott, hogy a fiatalember lemaradt a társaságtól Ceciliával. Igaz ugyan, hogy Lady Ombersley nem említette neki Cecilia szerencsétlen fellángolását, és végképp nem parancsolta meg neki, hogy utasítsa vissza Mr. Fawnhope-ot, Miss Adderbury azonban egy komoly és szilárd erkölcsű – szerencsére már elhunyt – lelkész leánya volt, és tudta, hogy az ilyesféle kibúvókeresés csupán súlyosbítja bűneit.

Ezen gondolatokat az zavarta meg, hogy a méltóságos asszony ismét megszólalt, ezúttal halkan, a szoba másik végében felállított kártyaasztal felé fordított tekintettel.

– Mondanom sem kell, Miss Adderbury, hogy az utóbbi időben kissé aggaszt minket az egyik olyasfajta szeszély, amelynek a fiatal hölgyek gyakorta áldozatul esnek. Többet nem mondok, de képzelheti, milyen örömmel fogom fogadni az unokahúgomat. Cecilia az utóbbi időben túlságosan sokat volt egyedül, és a húgai még nincsenek abban a korban, hogy olyan társai lehessenek, amilyen minden bizonnyal a kuzinja lesz. Remélem, miközben azon fáradozik, hogy a drága Sophia otthon érezze magát köztünk, hiszen szegénykém bizonyára elveszettnek érzi majd magát egy ekkora családban, és miközben megmutatja neki, hogyan viselkedjék Londonban, egészen elterelődnek majd a gondolatai.

Miss Adderburyben eddig fel sem merült, hogy így szemlélje a dolgot, de lelkesen fogadta az új nézőpontot, és biztosra vette, hogy minden pontosan úgy fog történni, ahogyan azt Lady Ombersley várja.

– Ó, igen, bizonyára! – helyeselt. – Mi sem volna jobb! Milyen figyelmes a méltóságos asszonytól, hogy… Miss Rivenhalltól hallottam, és amilyen édes gyermek ő, bizonyára kevésbé szerencsés kuzinjának szenteli majd magát. Mikor várható Miss Stanton-Lacy érkezése, drága Lady Ombersley?

– Sir Horace nem szolgálhatott pontos információval – felelte a méltóságos asszony –, azonban úgy tudom, a fivérem minél előbb szeretne Dél-Amerikába hajózni. Kétségtelen, hogy az unokahúgom hamarosan Londonba érkezik. Meg is kell kérnem holnap a házvezetőnőt, hogy készítsen elő számára egy szobát.

Három

Csakhogy egy hét is eltelt már húsvét óta, mire Sophia megérkezett a Berkeley Square-re. A közbeeső tíz napban a nagynénje mindössze egy üzenetet kapott Sir Horace-tól, az is csak egy rövid macskakaparás volt, és az írója azt közölte benne, hogy az indulását kissé elnapolták, de Lady Ombersley bizonyosan hamarosan találkozik majd az unokahúgával. A virágok, amelyeket Cecilia oly szépen elrendezett kuzinja szobájában, elhervadtak, és ki kellett dobni őket. Mrs. Ludstock, az igen alapos és figyelmes házvezetőnő kétszer is kiszellőztette az ágyneműt, mire egy ragyogó tavaszi délutánon egy alaposan összesározódott, négylovas postakocsi állt meg az ajtó előtt.

Úgy esett, hogy Cecilia és Selina éppen a mamájukkal kocsikáztak a parkban, és alig öt perccel korábban érkeztek haza. A három hölgy éppen felfelé indult volna a lépcsőn, amikor Mr. Hubert Rivenhall lerohant rajta, és így kiáltott:

– Bizonyosan a kuzinom az, ugyanis egész hegynyi csomagot hoztak a kocsi tetején! Micsoda ló! Szavamra mondom, sosem láttam még ilyen príma állatot!

Ilyen beszéd hallatán a három hölgy meghökkenve meredt rá. A főkomornyik, aki egy perccel korábban vonult vissza a hallból, visszasietett, sőt beosztottjai is vele tartottak, majd a bejárati ajtóhoz sietett a márványpadlón keresztül, és az asszonya előtt meghajolva bejelentette, hogy úgy látja, Miss Stanton-Lacy e pillanatban érkezett meg. A beosztottak ekkor kitárták a duplaszárnyú ajtót, így a hölgyek tisztán láthatták nemcsak az úti hintót, hanem az ifjabb családtagok áhítatos és érdeklődő arcát is. Ők ugyanis éppen a Berkeley Square parkjában játszottak labdajátékot, és most a kerítéshez siettek, hogy Miss Adderbury heves tiltakozása ellenére megtekintsék az állatot, amely arra indította Hubertet, hogy oly sietősen rohanjon le a lépcsőn.

Miss Stanton-Lacy érkezése mindenkire mély benyomást tett. Utazókocsiját négy gőzölgő ló húzta, két lovas kísérte, mögötte pedig egy középkorú lovász ült egy csodaszép fekete ló hátán. A kocsi lépcsőjét leengedték, az ajtó kitárult, és rögvest ki is ugrott rajta egy kis olasz agár, amelyet egy sovány hölgy követett kezében kis útitáskával, három napernyővel és egy madárkalitkával. Végül Miss Stanton-Lacy is kiszállt, és bár megköszönte az inasnak a felajánlott segítségét, megkérte, hogy inkább szegény kis Jackót fogja meg. Szegény kis Jacko egy bíborszínű kabátba öltöztetett majom volt, és amint az iskoláskorú gyerekek megértették ezt a tényt, elfutottak megbotránkozott nevelőnőjük mellett, feltépték a park kapuját, és kiáltozva tódultak ki az útra:

– Egy majom! Hozott egy majmot!

Lady Ombersley közben földbe gyökerezett lábbal állt a háza küszöbén, és erősen felháborodottan vette tudomásul, hogy egy bizonyos magas, testes úriember megtévesztő módon jellemezte a leányát. Sir Horace kis Sophyja öt láb és kilenc hüvelyk magas lehetett mezítláb, és hosszú lábú, dús keblű, vidám teremtés volt, akinek arcát ragyogó barna tincsek keretezték. Fején olyan kalapot viselt, amelynél csinosabbat aligha láttak még a kuzinjai. Nyakig gombolt bundát öltött, válláról hosszú cobolyprém stóla hullott alá, és egy óriási cobolyprém muffot tartott a kezében. Ezt azonban a második inas kezébe nyomta, hogy könnyebben üdvözölhesse Amabelt, aki elsőként ért oda hozzá. Kábult nénikéje végignézte, ahogy a leány kecsesen a kicsi fölé hajol, megfogja a kezét, és nevetve így szól: