Fordította

MATOLCSY KÁLMÁN

MARTHA WELLS EDDIG MEGJELENT KÖNYVEI

1. Martha Wells: Kritikus rendszerhiba

2. Martha Wells: Mesterséges sors

3. Martha Wells: Trójai protokoll/Kilépési stratégia

(Az Öldöklő-naplók 3–4.)

4. Martha Wells: Boszorkánykirály

Boszorkánykirály

Copyright © Martha Wells, 2023

Első kiadás: Fumax Kft., 2023

Fordította: Matolcsy Kálmán

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Tót Barbara

Borító: Tóth-Kovács Anett

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN: 978 963 470 347 1

Feliciának

Dramatis personae

KAIISTERON: Az alsóföld Negyedik Házának hercege (más néven a Boszorkánykirály)

ZIEDE DAIYAHAH: A Khalin-szigeteki Hegyi Kolostorok Főtanára (más néven a Templomcsarnok Ostora)

TAHREN STARGARD: az Áldottföldek halhatatlan marsallja (más néven a Bukott)

DAHIN: Tahren alsóbbrendű áldott öccse

NAGYANYA: A sztyeppelakó saredik őse, valaha a felderítők parancsnoka, aki egyezményt hozott létre az alsóföld hatalmaival, és démonherceghez ment feleségül

A jelen

SANJA: utcakölyök a Virágok Torkából

TENES: ismeretlen származású boszorkány, Aclines rabja és famulusa

BASHAT BAR CALIS: Benais-arik jelenlegi hercegörököse, az Ébredő Világ Koalíciós Tanácsának elnöke, hamarosan császár

RAMAD: Bashat hercegörökös személyes felderítője és kémje

ASHEM: az Ébredő Világ hadseregének Arkaiban állomásozó szakaszvezetője

MENLAS: egy szerencsétlenségére nagyravágyó expozitor

ACLINES: egy nagy hatalmú expozitor

SAFRESES ÉS KINLAT: a nient-ariki udvar nemesi születésű udvaroncai

SAADRIN: a Stargard vérvonalból származó halhatatlan marsall, aki elidegenedett Tahrentől

FAHARIN: egy halhatatlan pátriárka

NARREIN ÉS SHIREN: Faharin Házának alsóbbrendű áldottjai

KAVINEN, NAHALIN ÉS YAREN: a Stargard vérvonal alsóbbrendű áldottjai

TANIS: Ziede Daiyahah legidősebb lánya

A múlt

BASHASA CALIS: Benais-arik hercegörököse, akit a Nyári Palotába vittek túsznak, hogy biztosítsák a városa engedelmességét (más néven a Nagy Bashasa)

ADENI, VARRA ÉS ILUDI: Enna kuzinjai a Kentdessa saredik közül

CANTENIOS: a Hierarchák udvarának egyik expozitorja a Nyári Palotában

ARN-NEFA: a Kanavesi saredik démonja

TALAMINES: a Hierarchák udvarának egyik főexpozitorja a Nyári Palotában, eredetileg Irekanból

A HIERARCHA HANGJA RAIHANKANA: a szolganemes, akinek feladata tolmácsolni a Hierarchák akaratát azok felé, akik túl alacsonyan állnak ahhoz, hogy hallják a Szent Hangot

ARSHA, TELARE, NIRANA, HARTEL, CERALA: ariki katonák, akik követték Bashasát a nyári palotabéli Túszudvarra, később Negyedik Herceg Kaiisteron segítői

SALATEL: Bashasa hercegörökös második pajzstartója, később a Negyedik Herceghez beosztott káder vezére

A TESCAI-LIN: Enalin Nagy Bölcse és a Száz Koronel Fénye

LAHSHAR CALIS: a benais-ariki Bashasa hercegörökös anyai kuzinja

DASARA: Lahshar Calis fia és örököse

HIRANAN: Seidel-arik hercegörökösének első leánya

VRIM: Descar-arik hercegörökösének második fia

ASARA: Bardes-arik hercegörökösének második leánya

STAMASH: Renitl-ariki hercegörökös anyai nagybátyja

KARANIS CALIS: a benais-ariki Bashasa hercegörökös apai kuzinja, akit a Hierarchák arra választottak ki, hogy Benais-arik trónját bitorolja

EGY

Olyan volt az ébredés, mintha valami lágy vízi világ felszínére emelkedne. Egyáltalán nem olyan, mint amire Kai számított. A sötétségben nyújtózva hideg, fekete, apadó tengert talált, amely úgy távolodott tőle, mint a partról visszahúzódó hullámok apály idején. Valami baj volt a testével, minden lehetetlenül távolinak tűnt. Kinyújtózott egy gondolattal, és felkiáltott:

Ziede?

A nő lassan válaszolt, és a hangja halkan, furán szólt. Kai nem látta őt, csak a suttogást hallotta: Alszom, Kai.

Dehogy alszol! Hisz beszélsz hozzám. Tudnia kellett volna, hol van Ziede, mindig is tudta, hol tartózkodik éppen, egy csepp Kai véréből vörös gyönggyé keményedve rejtőzött a nő szíve mélyén.

Megmondtam, hogy ne ébressz… Ziede elhallgatott. Erőtlen hangja éber, riadt lett. Kai, hol vagyok? Moccanni sem tudok!

Ennek az egésznek semmi értelme sem volt. Kai még messzebbre nyújtózott, hátha talál valamit, bármi szilárdat. Belső hangját lecsillapította, bár valami süllyedő érzet azt súgta, a kérdéseire kapott válaszok nem fognak tetszeni. Én sem igazán tudom, hol vagyok – felelte Ziedének. Valami szörnyű felismerés közeledett, de egyelőre kordában tartotta. Jobb lesz, ha először is megtalálja Ziedét. Kiterjesztett önmagát visszahúzta a sötét vízből, amely talán nem is víz volt, és a lényét visszaparancsolta a testébe. Csakhogy a teste nem volt ott.

Páni félelem tört fel, de Kai eltiporta. A félelemnek várnia kellett.

Csípős hangon Ziede ezt mondta a fejében:

Csak nyugodtan, Kai, ne siess! Akárhol is vagyok, semmit sem látok. Nem tudok mozdulni. Lélegzem, nem érzem… nem érzem, ahogyan rezdül a mellkasom. – Kai hallotta a hangjában az elfojtott rettegést, miközben Ziede hozzátette: – Nem találom Tahrent. Nem felel.

Valami elvágta őket a külvilágtól. Kai azt válaszolta:

Ne próbálj mozogni! Csak várj! – Ha gondolkodni tudott, akkor nincs minden veszve.

Visszahúzta az összes figyelmét, mígnem a fekete tenger engedett, és sötét kőfalakká meg egy nagy, kör alakú teremmé szilárdult. Víz csorgott a magasból, az árnyékok közül. Mohaszerű gazok gyapja töltötte ki a kövek közeit, és fény hatolt be valahonnan Kai háta mögül. Mozdulni szeretett volna, de alaktalan felhőként úszni a levegőben új és merőben rémisztő élményt nyújtott. Elképzelte maga körül a testét, behúzta a karját, és megpördült, hogy lenézhessen.

A saját testére.

A test magas emelvényen, üvegkoporsóban feküdt. Csak az arca látszott, a többit sötét kelme borította. Az arca, a bőre a szeme alatt összeszikkadt, és beesett, de még mindig felismerhető volt. Hónapok teltek el… vagy talán egy év? Ha valaki ezt tette vele, mit művelhetett Ziedével?

Ziede, azt mondtad, hogy nem tudsz mozdulni, nem látsz. – Ezen a rémisztő, ismeretlen helyen nem volt másik koporsó, semmi olyasmi, amelyben a nő testét elrejthették volna. A víz a padlóba vájt, rézsútos csatornákon át távozott a teremből. Víz. Bizonyára megtöltötte a helyiséget, ha Kait képes volt mozdulatlan testében tartani. Amikor leapadt, Kai kilebeghetett belőle, és felébredhetett. Anyagtalanul nem érzett mozgást, szóval még az is lehet, hogy a terem éppen kifelé emelkedik a vízből. Mit számított mindez, ha Ziedét talán élve eltemették, és Kainak nincs lehetősége kiszabadítani őt? Próbált valahogyan, akárhogyan további értesüléseket szerezni. – Milyen szagokat érzel?

Semmit, csak valami kelme illatát… régi selyem lehet? – Aztán hozzátette: – Kai, mi ez az egész? Hol vagyunk?

Nem tudom. – Valamibe bezárták, talán egy selyemmel bélelt koporsóba. Kai legszívesebben lehunyta volna a szemét kétségbeesésében, ha a szeme nem odalent enyészett volna az üvegkoporsóban. – Ziede, attól tartok… – Tétovázott. Valaminek a hatására a víz eltávozott ebből a valószínűtlen sírboltból.

Valami közeledett.

Az ívelt fal az emelvénnyel szemben hangtalanul szétvált, és tompa kék fény keskeny oszlopa hatolt be a helyiségbe. Homályos és távoli alakok ömlöttek be a nyíláson. Nehéz volt ebben a testetlen formában összpontosítani. Öt emberi alak két bebugyolált csomagot – további testeket – vonszolt maga mögött.

Letették a terhüket a padlóra, az ívelt fal mellé. A kisebbik test rugdalózott és küzdött, mire kapott egy rúgást, és csendesen összehúzta magát a fal mellett. A másik mozdulatlanul feküdt.

Kai a halál szagát érezte ezen az ernyedt testen. Ziede villant a fejébe, aki csapdába esve, magatehetetlenül van valahol, amíg ő rá nem talál, és a fájdalmas gondolatra erő szikrázott fel benne.

A test üres volt, a lakója már elszállt belőle, de még mindig melegség sugárzott a húsából. Éppen elegendő. Kai ismét megpördült, az egész lényét befelé összpontosította, és az ürességen át a meleg felé zuhant.

Hangok, színek és érzetek rohanták meg dübörgő hullámként: sajgó ízületek, egy rossz helyre került csont csikorgó fájdalma, egy kiszáradt, izzó torok, a furán álló végtagokra tapadó kelme nyirkossága. De a fájdalomból gyógyító erő zubogott fel, és rohanva szétáradt ebben az új testben.

Kai a kezére támaszkodva ülő helyzetbe lökte magát, és felemelte a fejét, aztán nagy levegőt vett, ami késként hasított a tüdejébe. Fekete fürtök verdesték a hátát, belegabalyodtak a fém és posztó súlyos leplébe. A kezén a bőr ismerős meleg barna színben pompázott. Hosszú, sötét szoknyát és tunikát viselt, a hagyományos keleti öltözék megszokott változatát. De az alatt semmi sem volt, és a ruhát vér és valami még annál is rosszabb szennyezte. Zihálva újabb nagy levegőt vett, és beszívta a penész és a rothadás állott, nyirkos szagát. Egyelőre nem érezte Ziedét, de ez bizonyára csak átmeneti állapot. Legalábbis remélte, hogy csak átmeneti, habár az eddigi tapasztalataiból erre sem mert volna mérget venni.

A halandók megvizsgálták az üvegkoporsót. Az egyik megbökdöste a fedelet. Kai még nem teljesen találta meg a helyét az új agyban, így nem értette, hogy mit beszélnek.

Négyen a délkeleti szigetvilág tengerészöltözékét viselték: bokánál összefogott, bő pamutnadrágot, rövid, kigombolt zekét, széles bőrövet. Ketten térdig érő inget, ami inkább az ottani nők viseletét jellemezte. A bőrük eredetileg fehér volt a napbarnította árnyalat alatt, és világos színű, szögegyenes hajukat feltűzve vagy hátrakötve viselték. Az ötödik ugyanígy nézett ki, de idősebbnek tűnt, fényűzőbb öltözékben: vörös, térdig érő kabátot hordott hosszú, sötét tunikája és szoknyája fölött, az övén függő ezüstláncok és ónixdíszek megcsillantak a fényben. Kai gyanította, hogy expozitor, és a férfi önelégült, ragadozó viselkedése igazolta a sejtését.

A szavak ismét jelentést kaptak. A Kai mellett fekvő alak azt suttogta:

– Halott voltál.

Az új test emlékei darabosak és képszerűek voltak, és sebesen halványultak, de az egyik azt súgta: még kislány, túl fiatal ahhoz, hogy itt legyen. A fejét lehúzó fémlepel fájdalmas súlya alatt Kainak meg kellett feszítenie a nyakát, hogy láthassa. A lány apró volt, rongyos és koszos ingben és térdnadrágban, ami túl könnyű viseletnek tűnt a helyiség nyirkos hidegében. A fején ülő sűrű fürtöket rövidre nyírták, és bőre sötétbarna színben játszott. Talán keleti parti. Birodalmi arikét beszélt, csakhogy mivel a kereskedelemben döntően ezt használták, ez nem segített leszűkíteni, és Kai nem ismerte fel az akcentust.

Az erő átmeneti, kínok szülte áradása meggyógyította Kai testét: a csontok visszatértek a helyükre, és összeforrtak, egy kihasadt szerv visszahúzódott, a törött orr egyenesbe kattant, az állkapocs szilánkos darabkái új fogakká nőttek, de olyan döfködő fájdalommal, hogy Kai csaknem a padlóra rogyott. Mélyeket lélegezve kivárta, hogy a vére ne bugyogjon tovább, és visszalökte az állát, mire az egy roppanással a helyére ugrott. Azt suttogta:

– Ismerjük egymást?

A lány megrándult, és hátra is hőkölt volna, ha nem fél attól, hogy felhívja magára a figyelmet. Elkerekedő szemmel a fejét rázta.

– Nem… Valójában nem. A szemed…

Kai lentebb húzta a leplet, csak annyira, hogy eltakarja arca felső felét.

– Így lesz a legjobb. A férfi, aki… vagy nő? …szóval ő többé már nincsen itt.

A lány lélegzete elakadt. Értette, de nem akarta.

– Azt hittem, hogy… De hát halálra vertek… verték.

A helyiség túlsó végéből az expozitor így szólt:

– Hozzátok a lányt!

Egy tengerész megfordult, és elindult feléjük. Lehajolt, hogy megragadja a lányt:

– Úgy látszik, te leszel az első.

Kai előrevetette magát. A fickó ezért őt ragadta meg, és talpra rángatta. Egy matróznő tiltakozott:

– Nem, ne a férfit!

– Aszittem, halott – mondta valaki más.

Ők is birodalmi arikét beszéltek: az expozitor helyesen, de a tengerészek idegen akcentusában összetorlódtak a hangzók. Kai is megszólalt:

– Kérlek, engem vigyetek! Én akarok menni először! – Kiszakította magát a fickó markából, és tétován a koporsója felé tántorgott. A kőtömb sarkánál megtorpant, háttal nekidőlt, és a sírrablók felé fordult, akiknek nem ez volt a legszerencsésebb napjuk. – Vissza akarjátok hozni, ugye? – Fejével a régi teste felé intett, és elfintorodott, ahogy a vaskos lepel megrántotta a fejbőrét. – Nincsen sok időm, úgyhogy essünk túl rajta!

Egy másik tengerész felkacagott, és előrántott egy hosszú kést.

– Hamarosan már elég halott lesz. – Sekélyes jóképűsége nem terjedt túl napbarnított bőrén. Egy név jelent meg Kai fejében, egy emlékfoszlány, amely kínok között vésődött az agyába, és csak lassan halványult. Ezt a tengerészt Tarrow-nak hívták, aki először kedvesnek tettette magát, és így árulása még jobban fájt.

A félhomályos helyiségben, a lepel alatt, a halandók nem láthatták tisztán Kai arcát. De az expozitor a szemét meresztette, és kiélesedő tekintetébe szörnyű felismerés költözött.

– Várj!

De Tarrow már nagyon szeretett volna fájdalmat okozni. Előrelépett, és mellbe döfte Kait. Kai nekiesett a kőtalapzatnak. A fájdalomtól a látása elhomályosult, ahogy az acél átmetszette a már így is meggyötört húst.

Amikor Tarrow ellépett tőle, Kai megragadta a pengét. Az él mélyen belevágott az ujjaiba, ahogy kihúzta. Félrelökte a kést, ügyet sem vetve a mellkasából röpkén felzubogó vérpatakra, amely rövidesen elapadt, ahogy húsának szövedéke helyreállította magát. A bőre alatt éledő újdonsült erőkút úgy lüktetett, mintha második szíve nőtt volna.

– Nos akkor – vigyorgott Kai, miközben félrelökte a leplet –, melyikőtök akarja kezdeni?

Most már egyik sem kacagott. A helyiségben hirtelen néma csend támadt, csak a lecsorgó víz csöpögése és csörgedezése hallatszott.

– Gyere csak, Tarrow! – mondta Kai, és összpontosította az akaraterejét. A mosolygás széthúzta a frissen gyógyult, érzékeny inakat és csontokat. Akár a borostyánban csapdába esett virágszirom, Tarrow merev lépéseket tett feléje, az elméje minden erejét latba vetve, ami szerencsétlenségére korántsem bizonyult elegendőnek. Kai elég közel hozta ahhoz, hogy elkaphassa a torkát. – Mondd, tudtad a nevét? Ennek a nevét, akit idehoztál meghalni?

Tarrow torkából fuldokló hang tört fel. Az expozitor megpróbált kivetni egy intenciót, amivel megbéklyózhatná Kai új testét. De a döfés fájdalma szörnyű erővel töltötte el Kait, és az intenció még alakulóban volt, amikor elkapta. Visszafordította, és átmeneti erejének majdnem teljes egészét arra használta, hogy álltó helyében csapdába ejtse az expozitort és a többi tengerészt. Hasztalan küszködtek, hogy megmozdítsák kezüket-lábukat, hogy fegyvert rántsanak. Az egyik nyüszített, amitől Kai akarata ellenére is csaknem idejekorán roppantotta össze Tarrow torkát, mielőtt végzett volna vele, ami nagy pazarlás lett volna. Egy másik fickó a páni rémület hangján felkiáltott:

– Menlas, azt mondtad, hogy képes vagy uralni…

– Fogd be! – förmedt rá Menlas, az expozitor küszködve, döbbenettel és kétségbeeséssel a hangjában, aztán Kaihoz szólt: – Áldozatot hoztunk neked! Arra kérünk…

– Egy gyermeket hoztatok, meg egy ifjút olyan közel a halálhoz, hogy a szíve még azelőtt megállt dobogni, hogy átrángattátok volna a helyiség küszöbén. Azt terveztétek, hogy becsábítotok egy gyenge, magatehetetlen testbe, aztán a rabszolgátok leszek? – Kai felkacagott, rekedten a még frissen növekedő tüdőszövetek miatt. A Menlas arcára kiülő kifejezésből ítélve közel járt az igazsághoz. – Ez nem így működik, expozitor. – Aztán kihámozta Tarrow lelkét a testéből, és felfalta az életét.

A következő pillanatban a fonnyadt porhüvely a padlóra omlott.

A többiek rögvest megtörtek, akár a száraz gallyak. Sikoltozásuk és könyörgésük bosszantotta Kait, annál is inkább, mivel ezek a halandók rá sem hederítettek a saját foglyaik sikoltozására és könyörgésére. Az első kettőt gyorsan felfalta, hogy újratöltse az erőt, amelyet a megbéklyózásukra elhasznált. Aztán elengedte az expozitort és az utolsó tengerészt, hadd próbáljanak menekülni, mert még mindig meglepően dühösnek érezte magát, és ki akarta ereszteni a gőzt, mielőtt az esze újra átveszi az irányítást. A súlyos lepel, amely még mindig a hajára tapadt, és húzta a fejbőrét, nem segített.

Amikor az utolsó tengerészből is csupán egy halom kiszáradt hús maradt, és Kai az expozitor mellén ült, megkérdezte:

– Ki zárt be ide?

Az expozitor vadul, levegő után kapkodva rázta a fejét.

Talán rosszul tette fel a kérdést.

– Ki tette ezt velem? Ki zárt be ebbe a sírba? És honnan tudtad, hogy itt vagyok?

– Nem lehet… A történetek szerint… Én… – Aztán az agyalágyult szíve elkezdte felmondani a szolgálatot.

A feldühödött Kai kiszívta az életét, mielőtt a férfi kimúlt, és elvesztegette volna.

Talpra állt, és gyorsan lerázta a szoknyáját.

– Megvagyunk – mondta a lánynak. A gyermek még mindig a falhoz tapadva reszketett, de mindent végignézett. Kai közelebb görgette a lábával az egyik nő testét, és lehúzta róla hosszú ingjét. Odalökte a lánynak. – Vedd ezt fel, és kelj fel! Nem foglak megenni, barátok vagyunk.

A gyermek elkapta az inget, és belebújt. Tántorogva talpra állt. Mezítelen, piszkos lábát vágások és zúzódások foltjai borították.

– Mit… Mit fogsz…?

– Meg kell találnom valakit. – Kai lehajolt egy másik kiszikkadt testhez, kitépte csizmája fűzőjét, és lehúzta a lábbelit, majd azt is odalökte a lánynak. Ziede jelenléte egyre erősebben jelentkezett a tudata peremén. De még mindig nem tudta volna megmondani, merrefelé keresse. – Volt másik koporsó? Láttál másikat?

A lány felvette a csizmát, és bizonytalan léptekkel, remegve követte a kapuhoz. Azt felelte:

– Nem. Csak a lépcsőt láttam.

Kai átlépett a falban lévő nyíláson. Egy folyosóra vezetett, amelyet kék fény árasztott el a boltíves mennyezetbe ágyazott, sima kövekből. Az intenciók erőteljes hálózata, amellyel létrehozták ezt a helyet, a kőszikla minden tenyérnyi szakaszán jelen volt. Valaki fogott egy létező épületet, és átalakította a saját céljaira. A járat ívben megkerült egy tömör oszlopot, és felfelé vezető csigalépcsővé változott. Mindenhol víz csorgott a kopott, fehér kövön. A lány így szólt:

– Ezt kell csinálnod az emberekkel, hogy élhess?

– Nem – felelte Kai. – Azért csináltam, mert így akartam. És a rossz emberek jóízűbbek, mint a jók. – Kinyújtotta a kezét.

A lány felnézett rá, a tompa fény megcsillant nagyra kerekedő barna szemében. Bőrét zúzódások tarkították, és az arca beesett az éhezéstől. Aztán megfogta Kai kezét. A bőre hideg volt a megrázkódtatástól.

A lányt maga után vonszolva Kai felmászott a csigalépcsőn, amely széles terembe vezetett. A magas mennyezetet szintén kék világítókövekkel rakták ki. A végén áttetsző, ívelt kristálybuborék domborodott, amelyen keresztül fakó, szürkészöld vízbe láttak.

A kristály előtt elúszó halakból ítélve az egész építmény nagy víztömegben állt, és most, hogy Kai orra is működött, már érezte a sót, mintha az évek során beivódott volna a kövek közötti kötőanyagba. Valaki mindent elkövetett azért, nehogy ő felébredjen és elmenekülhessen a holttestéből. A többi falon nagy, négyzetes vésetek díszelegtek, mintha ajtónyílásokat körülölelő, díszes keretek volnának, de a középső felületeket üresen hagyták. A lánnyal megkerülték a központi oszlopot. Mögötte a csigalépcső tovább vezetett felfelé.

– Mi ez a hely? – kérdezte.

– Egy sziget, de olyan, mint egy torony, az egész kőből van. – A lány megdörzsölte véres orrát, és elhúzta a száját. – Odafent hoztak be minket. Mit csi…

Kai feltartott ujjal csendre intette. Itt, a nagy terem túlsó végében erősebben érzékelte Ziedét. A vékony fonálra összpontosított, amely a Ziede szívébe ültetett gyöngyhöz fűzte. Ziede?

Még itt vagyok. A hang tompán kongott, mintha szigorú őrizet alatt lenne.

Kai elengedte a lány kezét, és módszeresen végigment a fal mellett. Minden egyes faragott tábla részét képezte az intenciónak, amely beszőtte ezt a helyet. Semmi sem élt mögöttük, de olyan érzés volt, mintha valami üreg vagy titkos kamra lenne a kőben. Üres barlangok, amelyekben semmit sem rejtenek, még bomló testeket sem. Itt kell lennie.

Aztán a terem túlsó végén egy betöltött űrt érzett, valami nagy és vaskos dolog súlyát, ami elfoglalta a teret. Áttörhette a vékony, csiszolt kőfelületet valami súlyos szerszámmal, már ha talál egyet, de először a könnyebbik megoldással próbálkozott. A kőbe vésett rákokat és vízikígyókat tapogatva reteszt vagy illesztéket keresett. Amikor leguggolt, hogy alul is végigsimítsa, az ujjai kis bemélyedésre bukkantak. Megnyomta, és tompa puffanás hallatszott odabentről.

Kai felállt és elhátrált, csaknem rátaposva a lányra, aki a közelben téblábolt. Vajon mit mesélt a lány személyiségéről vagy a közelmúltban történt eseményekről, hogy még Kaitól is kevésbé tartott, mint ettől a helytől?

A kőlap szétrepedezett, aztán szétmállott, és zörögve a földre omlott. Odabenn, az üregben egy sötét, márványos koporsó nyugodott sima kőágyon. Kai megragadta az ívelt végét, és húzni kezdte. Odabent ellensúly kattant, és az egész kicsusszant a sírboltból. Nem volt üvegtető, a koporsót faragott, gömbölyített kőlap zárta le. Kai megtalálta az illesztéket, és csaknem a teljes erejét beleadva megtaszította a követ. A tető lerepült, és fülsiketítő csattanással ért földet.

Ziede feküdt odabenn.

A szeme le volt zárva. Kai a nő homlokára tette a kezét. Ziede élt, meleg volt, és élt. Semmilyen látható módon nem öregedett vagy változott meg: a jól ismert mélybarna bőr, magas homlok és egyenes orrnyereg nézett vissza Kaira. Több tucatnyi fonatba csavart, sötét haja hátra volt fogva, ahogyan mindig is szerette. Valami szertartásra vagy ünnepélyre öltöztették, a friss vér színét idéző vörös, redőzött és a test vonalát követő selyemtunikába. Kai megtalálta az intenciót, amely tetszhalott állapotban tartotta, és egy enyhe csavarintással megszakította.

Ziede mellkasa megrezdült, és élesen beszívta a levegőt. Kai a teste alá csúsztatta a karját, és kiemelte a koporsóból. A nő szeme megrebbent és felnyílt, majd megragadta Kai vállát, körmei belevájtak a nyakába. A férfinak gombóc nőtt a torkában a megkönnyebbüléstől, és elfúló hangon mondta:

– Már minden rendben, Ziede.

A másik pislogott, és rémülten nézett az ismeretlen arcra. Ahogy felismerés gyúlt a pillantásában, Kai lassan talpra állította, és a karját fogva segítette, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

Most ugyanolyan magasak lettek. Kai régi teste alacsonyabb volt, és annak idején hátrafelé kellett biccentenie a fejét, hogy felnézzen Ziedére. A nő megérintette az arcát.

– Te vagy odabenn? – Aztán megválaszolta a saját kérdését. – Igen, te. Megöltek?

– Valaki megölt. – Még mindig annyira átjárta a megkönnyebbülés, hogy nehezére esett a gondolkodás. Meglapogatta Ziede kőravatalának a peremét. – Engem is bezártak egy ilyenbe.

Ziede a falmélyedésre pillantott, ahová élve eltemették, és leejtette a vállát.

– Nem emlékszem, hogyan kerültünk ide. – Homlokráncolva nézett végig magán. – Még arra sem emlékszem, hogy lett volna ilyen ruhám.

– Én sem emlékszem, hogyan kerültünk ide. – Kai a nő karját dörzsölte. – Jól vagy?

– Igen. – Ziede mindkét lábát megvetette a padlón, és nagy levegőt vett. – Tehát fogalmunk sincsen, hogy mióta…?

– Én úgy néztem ki, mintha már egy éve halott lennék. – Kai a lányhoz fordult. Ziedével saredit beszéltek, az első halandó nyelvet, amelyet Kai annak idején megtanult, és most birodalmi arikére váltott, hogy a lány is érthesse. – Még mindig a benais-ariki Bashat Bar Calis az Ébredő Világ ura?

– Gondolom… – A lány leült a padlóra, hogy felhúzza a csizmát, aztán az ajkába harapott, amikor a bőrszíjak nyomni kezdték a zúzódásait és törött lábujjait. – Ez a név van a pénzekre írva?

Hát ezzel nem sokra megy. Kai folytatta:

– Tudod, milyen hónap van a birodalmi időszámítás szerint?

A lány homlokán elgondolkodó ráncok futottak végig.

– Most jártunk a harmadik naphó végén. Csaknem a végén. Még nem cserélték a jelzést a naptártornyon. És körülbelül öt napba telt eljutni ide.

– Így már elég pontos. – Az időszámításban megbizonyosodva Kai visszafordult Ziedéhez. – Ki tudod ezt szedni a fejemből? – A kelme és felékszerezett láncok hálójára mutatott, ami belegabalyodott a hajába. Ziede könnyebben visszatér a jelenbe, ha kap valami építő jellegű feladatot, ráadásul tényleg meg akart szabadulni az átkozott holmitól.

A nő körbefordította a barátját, és megtapogatta a dudort, ahová a leplet feltűzték.

– A koponyádba rögzítették? – Követte Kai példáját a birodalmi arikével.

– Olyan érzés. – A fejbőrét lehúzó súlytól legszívesebben megölt volna még legalább tíz tengerészt és expozitort, és élve megnyúzta volna őket, ha nem jut eszébe annál is rosszabb.

– Ez csak egy láncfátyol – szólt a lány, miközben meghúzta a csizmafűzőit.

– Ki ez? – kérdezte Ziede, és körmeivel bosszankodva válogatta az apró szemű, összegabalyodott láncokat.

– Még csak most ismertem meg. – Kai legszívesebben ellazult volna Ziede gondos érintésében, aki kibogozta a hajából a díszes kínzóeszközt, de továbbra sem volt idő ilyesmire.

– Sanja vagyok – állt fel a lány. – Nem akarok itt lenni.

– Sanja a neve – magyarázta Kai Ziedének. – Áldozatnak hozták. – Menlas valószínűleg azt tervezte, hogy megöli, és a halálából nyeri a megfelelő erőt az intencióhoz, amellyel megbéklyózza Kait. Menlas egyértelműen meg volt áldva annyi tudással, amennyivel veszélyessé válhatott, főként persze önmagára nézve.

– Örvendek, Sanja. Szerinted mi úgy nézünk ki, mint akik önszántukból vannak itt?

– Nem. – Sanja dacosan felvetette az állát, de a hangja enyhén remegett. – Neki hoztál ide? Ha új testre lett volna szüksége?

Ziede élesen felkacagott.

– Én nem tudok új testbe lépni, akár élőbe, akár halottba. Az Kainak való mutatvány.

Kai erre így szólt:

– Ezért kellett megtalálnunk Ziedét, amíg még lélegzik. – Sanja láthatólag még mindig túlzottan fel volt zaklatva ahhoz, hogy megnyugtassák a válaszok. Kifújta a levegőt, aztán idegesen babrálta újonnan kapott öltözéke ujját, úgyhogy Kai folytatta: – Azt mondtad, nem sikerült elérned Tahrent.

– Végig őt kerestem. – Ziede hangja nyugodtnak és magabiztosnak tűnt, de aki igazán ismerte, hallhatta a mélyben dúló érzelmeket. Tahren szívgyöngyöt kapott Ziedétől, és még ha túl messze is vannak egymástól, és nem tudnak szót váltani, Ziedének éreznie kellene a nő jelenlétét.

Ha Tahrent szintén megtámadták, a helyzetük még annál is kilátástalanabb volt, mint amilyennek először látszott. Kai azt felelte:

– Tahren nincs itt. Senki más nincs itt.

A nő keze megállt egy pillanatra, aztán folytatta a láncok válogatását.

– Ha Tahren szabad lenne, már eljött volna értünk. Szétszaggatná az egész világot, csak hogy a nyomunkra bukkanjon. Dahin… Dahin sem hagyna itt minket csak úgy.

Kai torka összeszorult. Bár Dahin elhidegült Tahrentől, de Kaitól és Ziedétől nem. És akármennyit is vitázott Tahrennel Dahin, mindennel szemben megvédte volna a nőt, Tahren pedig elpusztított volna bármit, ami bántalmat merészel okozni a testvérének. Ez persze még nem jelentette, hogy halottak.

– Csak annyit tudunk, hogy itt nincsenek. Talán valami elfedi Tahren gyöngyét. Lehet, hogy éppen minket keres, vagy a többieket védelmezi otthon. Nem fogjuk tudni, amíg ki nem derítjük, hogy mi történt.

Ziede azzal a hamis nyugalmával így szólt:

– Ha egyetlen hajszál is meggörbült Tahren makacs fején, lemészárolom őket. – Egy utolsó rántással a láncfátyol kiszabadult. Ziede a földre lökte, és végigfuttatta az ujjait Kai laza csigáin, szétrázva a bogokat.

– Lemészároljuk őket. – Kai megdörzsölte sajgó fejét, és máris érezte, hogy a hátában és nyakában enyhül a feszültség. – Honnan származol, Sanja?

– A Virágok Tengerének Torkából. Mindkettőnket megvásároltak. – Tétovázott. Két karjával ölelte magát, de a remegése már enyhült valamelyest. – Korábban miért nem kérdezted a nevemet?

– Nem akartam, amíg te nem álltál készen arra, hogy önként eláruld nekem. – Kai tudta, hol van a Virágok Tengere, csak azt nem, hogy innen merrefelé esik. A Torok szabad város volt, az Ébredő Világon kívül, a nehushok országának utolsó megmaradt darabkája. A várost tengeri rablók népesítették be, miután a háború alatt csaknem teljesen elnéptelenedett, de most újra zsúfolt kikötőként működött. Még mindig ideális búvóhely volt egy expozitornak. – Hajón jöttek a Torokból idáig?

– Kagylósbálnán – vonta meg Sanja vézna vállát. – Még sohasem láttam olyat közelről.

– Hm. Ezek szerint az expozitor Menlas nagy hatalmú varázsló volt.

– Legalábbis ő ezt gondolta magáról – fűzte hozzá Sanja szárazon.

Kai erőteljes mozdulatokkal vakarta felszabadított fejbőrét.

– Ti ketten itt várjatok! Visszamegyek, és átkutatom a testeket. Ziede, kerítek neked valami ruhát.

Ahogy nekiindult, a nő utánaszólt:

– Kai, nézd meg a szívedet, van-e benne gyöngy.

A férfi tétovázott, és a fejét rázta.

– Nincs, Ziede.

– Bizonyítsd be, Kai – erősködött a másik, ahogyan a férfi továbbállt. – Bizonyítsd be.

KETTŐ

A tengerészek elveszejtésében az volt a legjobb, hogy a ruhájuk összepiszkítása nélkül haltak meg. Kai mind az ötöt átkutatta, elvitte Ziedének az öltözékük egy részét, aztán sorba rakta a fegyvereiket és egyéb használati tárgyaikat, hogy tüzetesebben megszemlélje azokat. Ételt nem talált náluk, úgyhogy a hajójukat remélhetőleg bőségesen felszerelték ellátmánnyal. Kainak nem nagyon kellett ennie, de Ziede nyűgös volt, ha nem kapott egy falatot, Sanja pedig alultápláltnak tűnt.

Kai új teste hiányos öltözéket viselt, a tunika pedig csúnyán összemocskolódott. Elvette Menlas, az expozitor szoknyáját és szűk harisnyáját, meg a szép, hosszú ujjú tunikát, amely így a térdéig ért. Derékban megszorította egy bőr tengerészövvel, és a túl hosszú ujjakat is meg kellett kötnie, hogy ne lógjanak rá a kézfejére, ám ettől eltekintve kényelmes viseletnek tűnt. Fogott egy sodrott selyemzsinórt, amely valószínűleg nagy jelentőséggel bírt Menlas családjában vagy kultúrájában, és hátrakötötte azokat a tincseket, amelyek egyfolytában az arcába hulltak.

Aztán összeszedett minden hasznosat vagy szépet a halomból, és az egészet belapátolta az egyik nőnél talált üres zsákba, amely nyilván zsákmány elhelyezésére szolgált volna. Fognia kellett volna az egészet, és visszavinni Ziedéhez és Sanjához, de csak állt ott tétlenül. A holttestével szemezett.

Ziede téved. Nincsen gyöngy a szívemben. Nem kell megnéznem. És idejük sem volt ilyesmire. Egy ilyen nagy műgonddal megalkotott sírban kétségkívül valami jelzőrendszer is van. Valaki tudni fogja, hogy kiszabadultak.

Mégis odalépett az üvegkoporsóhoz, és az erő apró nyúlványával összetörte a testét lezáró mintát. A tető felemelésével sziszegve távozott az odabent foglyul ejtett romlott levegő.

Fura volt így látni magát, és egyáltalán nem kellemes látvány. Nem ebbe a testbe született, de régóta tartózkodott már benne, olyan régóta, hogy már csaknem elfelejtette, milyen volt bármi egyébnek lenni. Ziedéhez hasonlóan nem ismerte fel a ruháját, a halotti lepel durva szövésű fátylát, az alóla kilátszó sötét kabátot. Ékszerek nélkül temették el, minden olyan tárgy nélkül, amiket egy arike nemesnek a sírba kellett volna vinnie magával.

Elvette a kést, amellyel Tarrow leszúrta, és szétvágta vele a leplet meg a kabátot, aztán a holttestének mellkasán a bőrt és az alatta rothadó húst is.

A szíve közepén ott csücsült egy ezüstös fehér gyöngy.

Amikor Kai visszatért, Sanja éppen Menlasról mesélt, és azt ecsetelte Ziedének, mi történt odalent, a sírboltban.

– Azt mondta, hogy a rabszolgájává fog tenni egy nagy démont, hogy az majd famulusként szolgálja őt.

– Igen, minden agyalágyult pontosan így hiszi – felelte Ziede.

– Hoztam ruhát. – Kai ledobta a holmit Ziede ravatalára, és az egyik kupacot Sanja felé tolta. – Vegyél belőle, ami tetszik.

Ziede bosszankodva megráncigálta redős tunikája derekát.

– Nem tudom, hogyan kell levenni ezt a valamit. Szerintem belevarrtak.

Sanja tett egy lépést a nő felé, hogy segítsen, de Kai átnyújtotta a kést. Ziede elvette, és nekilátott módszeresen lekaszabolni magáról a ruhadarabot. Szemlátomást jólesett neki, hogy szaggathat valamit, amíg vissza nem nyeri a lélekjelenlétét.

Kai csak nézte, és így szólt:

– Ziede, igazad volt.

A nő elgondolkodva végighasította a tunika elejét a szegélyétől a nyakáig.

– Általában így van. Ezúttal miről van szó?

– Megnéztem. Ott volt a gyöngy.

Arra számított, hogy Ziede valami olyasmivel vág vissza, mint Tudtam én, vagy Mondtam neked, hogy ott van. De a nő csak elcsendesedett, és a másikra emelte aggodalmas pillantását.

– Azt hittem… azt hittem, azzal térsz majd vissza, hogy tévedtem. – A szája elkeskenyedett, visszafojtotta az érzelmeit, és a késsel újra nekiesett a tunikájának. – Azt reméltem, hogy tévedek.

Kai a padlóra vetette a tekintetét, mert nem akarta látni Ziede arckifejezését, főként, ha együttérző. Sanja felhúzott egy matróznadrágot a korábban kapott ing alá. Értetlenül és kissé riadtan szemlélte őket, aztán megkérdezte:

– Hogyan lehet valami a szívedben úgy, hogy mégsem halsz meg?

Kai felsóhajtott. Ostobának érezte magát, ostobának és elárulva. Válaszképpen az emlékezetében felvillant valami a test korábbi tulajdonosából és a csinos Tarrow képe.

– Ez jó kérdés. De van egy még jobb: miként lehetett gyöngy a szívemben úgy, hogy nem tudtam róla?

– Nekem is van gyöngyöm – mondta Ziede Sanjának. A tunika végre engedett, és a nő úgy rúgta odébb a földre hullt maradványokat, mintha valami mérges kígyó volna. – Kaitól kaptam, hogy megvédjen. Nekem adta, én meg lenyeltem.

Kai így szólt:

– Öltözz fel, mert megfázol. – Kivett még egy nadrágot, egy tunikát meg Menlas piros kabátját, és az egészet átnyújtotta.

– Ki tette oda a gyöngyöt? – érdeklődött Sanja. Felhajtotta a nadrágszárát, és most már jobban hasonlított a gyerekre, aki volt.

Ziede módszeresen öltözködött. A hangja keményen csengett:

– Valaki, akit egyszer a barátunknak hittünk.

Nem izzottak fények a kő csigalépcső felső részén, úgyhogy Kai magához hívott egy szitakötő méretű lidércet, és az iramodó kis lény ragyogását követték felfelé. Minél magasabbra hágtak, a levegő annál inkább megtelt a friss, sós szél illatával. Kai háta mögött Ziede Sanját faggatta.

– Amikor idehoztak minket, még éjszaka volt, de reggelig vártak – fújt lesajnálón a lány. – Biztosan azt hitték, úgy biztonságosabb.

– Hogyan jutott be ez a Menlas? – kérdezte Ziede. – Valamiféle kulccsal?

– Ha volt is kulcsa, én nem láttam. – Sanja éles levegőt vett. Hangulata a szívós, kortalan utcakölyöké és a sérült gyermeké között ingadozott. A hangja megremegett. – Ütötték… őt.

Kai megállt, és lenézett rá. A repkedő lidérc fehér fénye kifakította a lány arcát. A fény a másik irányból jött, így a lány nem láthatta Kai arckifejezését.

– Mi volt a neve?

Sanja az ajkába harapott.

– Nem tudtam meg. Mákot adtak nekünk, azt hiszem. Rosszul lettem tőle, és felmérgesedtek, mert egyfolytában csak hánytam. Őt meg mindig félrevitték. Gondolom, talán ellen akart állni. Nem sok esélyünk volt szólni egymáshoz.

Kai visszafordult a lépcső felé, és folytatta a mászást. Most, hogy a test emlékei elhalványultak, sohasem fog többet megtudni a korábbi lakójáról. Annyi minden egyéb volt, amin bosszankodhatott, ennek nem kellett volna különösképpen zavarnia. Mégis zavarta.

Talán, mert olyan sok időt töltött a korábbi testében. Egy ellenségétől vette el, és nem kellett rávennie magát, hogy elfogadjon egy akaratlan áldozatot. Elhúzhatta volna Menlas és bérencei kivégzését, de hát a büntetés sohasem oldott meg semmit. Kait sokszor büntették már lelkes és szakavatott kínvallatók, ám csak annál eltökéltebb lett.

– A tengerészek elárultak valamit az expozitorról? Jól ismerték?

– Talán. Odalent voltunk a kagyló aljában, és ő sohasem jött le hozzájuk, így beszélni sem láttam őket. – Sanja egy pillanatra elgondolkodott, majd hozzátette: – De azt hiszem, nem nagyon kedvelték. Talán arra utaztak, hogy ellopják tőle, amit talál, aztán megöljék. Talán pont Menlas akart végezni velük, amikor már nem volt rájuk szüksége.

– Valószínű – vetette fel Kai eltűnődve. A lány bizonyára kezdett elkanyarodni a tényektől, és a hallottakat és látottakat összegyúrta valami mesévé a fogvatartói terveiről, ezért felesleges volt tovább faggatni, ha úgysem emlékezett a részletekre. Még akkor is így volt, ha a történetei közel járnak az igazsághoz, hiszen az expozitorok csak úgy szerezhettek hatalmat, ha nagy halom áldozatot és elárult segédet hagynak a hátuk mögött.

Ziede még mindig a sírbolt felépítésén és működésén töprengett.

– Hogyan folyt el a víz a torony alapjából?

Sanja azt felelte:

– Nem láttam. A lépcsőn vártunk, aztán Menlas megmondta nekik, hogy vigyenek be minket, és mindenhol víz csorgott. – A lány tétovázott, majd megkérdezte: – Miért töltötték tele vízzel azt az épületet? Az üvegkoporsóban fekvő test úgyis halott volt. Vagy csak úgy látszott?

– Tudod, ki vagyok, Sanja? – kérdezte Kai. A lány szavaiból kiderült, hogy Menlas nem szívesen mesélt a terveiről, legalábbis nem az áldozatainak.

– Nem… Nem… – ismerte be Sanja. – Nem igazán tudom, mi az a démon. Olyasmi vagy, mint egy expozitor?

– Mondd el neki, Kai! – biztatta Ziede, de aztán türelmetlenségében nem várt a válaszra. – Ez itt Kaiisteron, a Boszorkánykirály.

Csosszanás hallatszott a háta mögül. Sanja megcsúszott a lépcsőn, de Ziede elkapta, kiegyensúlyozta, és újra útnak indította.

– De hisz az csak egy mese! – tiltakozott a lány. – Arikéből, az Ébredő Világból. Mint a Hierarchák.

– A Hierarchák sem csak mese – közölte vele komoran Ziede. – Épp elég nehéz volt kinyírni azokat a gyilkos rohadékokat.

A következő forduló után az íves lépcsősor éles napfénybe ért, és hűvös, sószagú levegő áradt be. Kai futva tette meg az utolsó néhány lépcsőfokot a henger alakú torony szélesen elterülő tetejére. A délelőtti égbolt világoskékben pompázott, felhők pettyezték, habár a sötétebb szürke sávok nyugaton esőt ígértek. Kai széttárta a két karját, és megpördült a tengelye körül, aztán nagyot szívott a szélből, amelynek kissé viharíze volt. Mostanáig fel sem fogta, mennyire kimerítette a környező víztömeg súlya és a szűk tér. Szárazföld csak messze délen látszott: a horizonton elfekvő foltok lapos szigetek lehettek. Egy intéssel útjára engedte a fénylidércet. Az olyan sebesen elhúzott, hogy a következő pillanatban már ott sem volt. A lidércek sem szívelhették a vizet és a zárt tereket.

A szél ellenére idekint melegebb volt a levegő, bár amennyiben az a távoli vihar errefelé tartott, hamarosan itt is lehűl. Az odalenti hideg után Kai semmi mást nem akart, mint lefeküdni a kőburkolatra, és magába szívni a napfényt.

Mély, visszhangzó nyögés és a torony falának loccsanó víz hallatszott, és Kai a mellvédhez sietett. A Sanja említette kagylósbálnát odalent kötötték ki. A hatalmas, félig elmerülő testet kitartóan mosták a toronyfalat is nyaldosó hullámok. A bőre mélykék színe vörösbe olvadt az oldalán. A hátára erősített, barna és törtfehér csíkozású nautiluszhéj magasan ült a víz fölött, méretre akár egy jókora ház, jelezve Menlas hatalmát. A héj kör alakú nyílása felfelé nézett, az odabent kialakított lépcsősor csavarodva tűnt el a csigahéj mélyén.

– A követ hosszú évek óta koptatják az elemek. Ez a hely már réges-régen itt áll – mondta Ziede a háta mögött. Kritikusan szemlélte a torony tetejét. – Talán valami régi tengeri nép sírhelye. Nem nekünk építették.

Kai egyetértett. Egy ilyen hely megépítéséhez egy kisebb városállam forrásai kellettek; valószínűbbnek tűnt, hogy az ellenség időt nem kímélve keresett egy elhagyatott romot, amelyet a megfelelő tervek és intenciók segítségével a saját céljaikra alakítottak.

– Így is sokat tervezhettek előre, de persze kellett is, ha mindkettőnket elfogtak. Sanja, hogyan hozott fel ide benneteket Menlas?

A mellette álló lány szintén áthajolt a mellvéden.

– A legénységnek volt egy ilyen izé, kötél, csiga meg padozat. Minket pedig hálóban húztak fel… – Az ujjával maga alá bökött. – Ott is van!

Fa és kötél maradványai lebegtek a kagylósbálna gömbölyű feje mellett. A háló a víz alatt beleakadt a torony alapján élő tapadókagylókba. Az expozitor bizonyára egy kisebb intencióval felfüggesztette az egészet a torony mellvédjére, ám amikor Kai megölte, a szerkezet összeomlott.

– Újra fel akarjuk húzni ide? – firtatta Sanja kétkedő hangon.

– Nem lesz rá szükség. – Kai Ziedére sandított, aki elgondolkodva tanulmányozta a kőburkolatot, miközben a szélördögök játékosan rángatták a ruháját és a haját. – Ziede, hol vagyunk?

A nő felemelte a kezét, és ujjbegyeivel megízlelte a légáramlatokat.

– A Virágok Torkától keletre. – A dél felé elterülő, távoli szárazföld felé biccentett. – Az az egyik eligói sziget.

Kai most már tudta, merrefelé kell menniük.

– Indulnunk kell.

Ziede utoljára a kőnek csosszantotta a lábát, aztán odajött a mellvédhez. Megkapaszkodott Kai vállában, majd fellépett az alacsony falra. Kai félrehúzta a saját szoknyáját, aztán felkecmergett mellé. Ziede leeresztette a kezét, és az elkerekedett szemű Sanja megfogta, aztán hagyta, hogy felhúzzák.

– Ööö – pillantott Kaira, aztán a mélyen odalent hullámzó vízre. – Tudsz repülni?

– Én nem, de Ziede igen – válaszolta amaz, miközben a nő lelépett a szélördögbe, amely úgy nyílt meg számára, mint valami virág. Az elképedt Sanja hangja elfúlt, amikor Ziede lerántotta őt és Kait a falról a semmibe.

A szélördög úgy ereszkedett, akár egy lehullott falevél, hintáztatta és pörgette őket, míg csak el nem érték a kagylóhéj nyílását. Ziede kihúzta őket az ördög markából, egyenesen a csigaház első lépcsőjére.

– Ez nem repülés, hanem az entitások befolyásolása – helyesbített a nő bosszankodva.

Kai a csigalépcsőn leereszkedett a kagyló gyöngyházfényű belső terébe. Elfintorította az orrát. A levegő állott volt, és halszagú. Nem szeretett a vízhez közel utazni, de nem volt más választásuk.

A lépcső a csigahéj legfelső termébe vezetett, egy kacskaringós térbe, amelynek hajlataiban és üregeiben kis, díszes ládákat tároltak, írószerszámoknak vagy orvosi eszközöknek, továbbá egyéb felszereléseket. Az egyik nagyobbacska rekeszt vastag takarókkal és ülőpárnákkal bélelték ki. Menlas bizonyára itt ágyazott meg magának. Kai egy keskeny alagúton át lement a kagyló alsó részébe, ahol egy még kisebb kamrát talált hálós zsákokban tárolt gyümölcsökkel és tökökkel, vízhordó tömlőkkel és agyagedényekkel. A többi kamrában függőágyak feszültek durva szövésű pokrócokkal, ahol bizonyára a legénység aludt. A falrések és polcok tartalék fegyvereket és személyes tárgyakat rejtettek. A héj legmélyén, a bálna bőrének közvetlen közelében rátalált a bűzlő helyiségre, ahol Sanját és halott társát tartották, és amely láthatólag a jármű latrinájaként is szolgált.

Visszamászott a tetejére, ahol Ziede és Sanja vártak rá. A lány erősen szorította a nő kezét. Érthető: Kai sem szeretett visszatérni kínzatása helyszíneire. A fal mellett haladva alaposabban végignézett a zegzugokon, és így szólt:

– Senki más nincs a fedélzeten. Induljunk.

Ziede elismerően húzta fel a szemöldökét.

– Te tudod, hogyan kell elindítani ezt a valamit?

– Nem, de ha egy expozitor képes rá, akkor milyen nehéz lehet? – Kai talált egy keskeny, gyöngyházfényű polcot a kagyló elejében, ahol már előkészítettek néhány hozzávalót. Sók és porok voltak apró, csiszolt kagylópoharakban, néhány vértől sötétlő faszilánk, és egy rajz, amelyet megfakult posztódarabra festettek. Ez… ez nem az. Menlas intenciókon dolgozott itt, a boszorkány munkáját próbálta utánozni. Az intenciószikrákból ítélve, amelyek még a tárgyakhoz tapadtak, akármit is akart elérni, sikerrel járt. Vajon így talált ránk?

Az eredetileg a Hierarchák szolgálatára toborzott és kiképzett expozitorok elég sokáig életben maradtak, hogy továbbadják a tudásukat tanoncaiknak. Akárki is tanította Menlast, elhitette vele, hogy elég erős belépni egy lezárt sírboltba, amelyben a halhatatlan Boszorkánykirályt tartják fogva. Az is lehet, hogy valami körmönfont gyilkosságnak indult a dolog.

Kai tovább turkált a polcokon, de közben tudatában volt annak, hogy Ziede lemegy, és felhoz néhány zsákot és edényt.

– Ő a férjed? – kérdezte a nőt suttogva Sanja.

– A Négy Szél Ördögeire, dehogyis! – válaszolta Ziede hétköznapi hangon. – Régi barátok vagyunk.

Kai talált egy díszes fém iránytűt, meg valamit, aminek a közepére mintha egy bálnacsontot tűztek volna. Menlas valószínűleg másként kényszerült hozzáférni a beléje ágyazott kapcsolatszálakhoz, de Kainak elég volt megérintenie. Érezte a bálna vén és türelmes elméjét, amely most lassú dühvel fortyogott a foglyul ejtése okán. Kai belé szövődött, és azt mondta neki: Én még annyira sem szívesen utazom a hátadon, amennyire te szívesen hordozol engem. Ha azonban elviszel egy darabon délkeletnek, először a víz alatti tűzhöz, majd egy halandó kikötőbe, én eltépem a láncokat, amelyek a hátadon tartják ezt a valamit, és szabadon utadra engedlek.

A bálna egy elnyújtott szívdobbanásnyi ideig mély némasággal fontolgatta a hallottakat. Kai nem volt türelmetlen, mert felesleges lett volna türelmetlenkedni egy ilyen vén és ilyen fajsúlyos döntést latolgató teremtmény jelenlétében. Könnyebbnek és pihentetőbbnek bizonyult csak lebegni abban a csendben, a válaszra várva.

A válasz egy áramlat hátán érkezett:

Miért hinnék neked?

Jó kérdés. Kai azt felelte: Egykor én is láncot hordtam. Képet küldött a bálnának, egy emléket a régi Ketrecbe Zárt Démonok Udvarából a Hierarchák Nyári Palotájában. Ott gubbasztott gyémántláncokkal a torkán és a csuklóján, miközben a végeérhetetlen eső átáztatta rongyos ruháját és a bőrét.

A bálna befogadta az emléket, és a dal tovább áradt.

Aztán a gondolatfolyam és a csigahéj már egy ritmusra hintázott, ahogy a bálna elfordult a toronytól. A farkát felemelve és leejtve lendületet vett a nyílt tenger felé. Kai magához tért, és rádöbbent, hogy a padlón térdepelve, lehajtott fejjel egyesült a bálnával. Új teste még mindig fura helyeken sajgott, a hirtelen visszatérés és a víz fojtogató közelségének eredményeképpen. Nyögve állt fel. A kagyló hosszú, lassú ritmusban hintázott, a bálna mozgásának megfelelően. Az a halandó, aki az utazás kényelmes módjának tartotta mindezt, nyilvánvalóan önkínzó volt, ráadásul fittyet hányt a foglyul ejtett bálna fájdalmára.

Kai távolról tudatában volt annak, hogy Ziede és Sanja is ott tartózkodnak a helyiség hátsó részében. Gyümölcsöt és savanyított vízi gesztenyét ettek, illetve valamit, ami nagyon száraz kétszersültnek nézett ki. Aztán Ziede fogta az expozitor ágyneműjét, és egy részével kibélelt egy másik üreget, ahol most Sanja pihent összegömbölyödve a nyakáig húzott takaró alatt. Ziede az expozitor ágyán ült a párnák fészkében a gyöngyház falnak dőlve, és aggodalmas szemmel figyelte Kai ténykedését.

Kai befúrta magát melléje, a válluk összeért. Megnyugtató volt a nő testének melege és hogy életben van.

– Megmondtam neki, hogy először Gad-dazarába vigyen minket. – Így nevezték a halandók a helyet, amelyet megannyi nyelven víz alatti tűznek hívtak. – Közel van ide, és egy ottani csatornán keresztül beszélhetek Nagyanyával. Ő majd segít hazapillantani, kideríteni, hogy Tahren ott van-e és hogy történt-e valami Benais-arikban, ami a halálunkat, vagyis csaknem mindkettőnk halálát okozta.

– Jó terv – értett egyet Ziede. Két kezébe fogta Kai kezét, és így folytatta: – Ez az egész igencsak aggasztó.

Elégedetlen morgás tört fel Kai torkán a finom fogalmazás hallatán, és lejjebb rogyott, hogy a nő vállára tehesse a fejét. Tudták, hogy nem feltétlenül érdemes az udvarban mutatkozni az Ébredő Világ koalíciós megújításának évében, de ugyanúgy dőreség lett volna nem megjelenni, amikor Bashat hívatja őket.

– Pedig már olyan jól mentek a dolgok.

– Jól mentek? – Ziede nem volt meggyőződve róla, de nem forszírozta tovább. – Emlékszel, hol voltál, amikor ez történt?

Kai az emlékezetében kutatott. Tudta, hogy Ziedével a régi, benais-ariki palotában tartózkodtak. Tahren nem volt velük. Nem szólt róla, hogy mire készül, persze Ziede talán tudta. De Kai régi testének utolsó képei zavarosak és értelmezhetetlenek voltak.

– A nyári pavilon. Éjjel. A nagy medence a vízililiomokkal.

– A medencében? – firtatta értetlenül Ziede. – Miért?

– Nem, mellette – válaszolta Kai bosszankodva. – Egy heverőn, Bashattal.

– Ó, Kai – sóhajtott Ziede. – És nézd meg, mi lett a vége!

– Ezt nem tudhatod. – Nem tudhatod, hogy ő tette ezt velünk. Nem akart vitába szállni most, ahhoz túl fáradtnak érezte magát. És bizonytalanság gyötörte, akár bevallotta magának, akár nem. – Te hol voltál?

– Azt hiszem, a Benais Házban, a lakosztályunkban. – A nő a fejét rázta, és a hajfonatai cirógatták Kai arcát. – A tervezés, az idő… Hacsak nem volt valami megoldásuk arra, miként tarthatnak téged tetszhalott állapotban, már biztosan lesben álltak, és aztán lecsaptak…

Kai nem tudta kiverni a fejéből a vízililiomos medencét, a gyöngyöt a szívében, az utolsó emlékét. A selyempárnákon heverészve, a csillagos égbolt alatt a lámpások csillámló fénye megvilágította az új világ központjaként ünnepelt palotát és annak legszebb udvarát. Bashat mosolya, miközben átnyújtott Kainak egy boroskupát. Az az éjszaka ragyogó emlékként élt benne, meleg és lágy volt, mint a sötét vízről és a fehér virágokról visszaverődő, pislákoló fény. A képet élesen és tisztán látta egészen addig a gyanúsan váratlan pillanatig, amikor minden elsötétült.

Kainak nem esett nehezére elképzelni a jelenet sötét tükörképét, mint egy fordított látomást a medence árnyas vizében.

Ziede biztosan megérezte növekvő feszültségét. Végigfuttatta kezét Kai hosszú, göndör fürtjein, és szétválogatta a gubancokat.

– Min töprengsz, Kai?

Azon töprengett, hogy talán hiszékeny és ostoba volt, és meglehet, hogy hatalmas hibát követett el.

– Van módja annak, hogy valaki szívgyöngyöt ültessen be anélkül, hogy a másik fél beleegyezését kérné. Nem tudom, beválna-e egy halandónál, de az én esetemben… Ha a gyöngy megszületett, aztán megőrölték, és összekeverték vízzel… vagy borral. Ha megittam. Kellett némi idő, amíg újra alakot öltött, és az… sok mindentől függhetett. De lehetséges.

– És? – Ziede hangján tisztán hallatszott aggodalmas szemöldökráncolása.

– Ha valaki ezt művelte. Ha arra használta, hogy alárendeljen engem az akaratának. És aztán megfojtott. – Elszorult Kai torka. – Talán ez történt.

– Ó, Kai.

Túl sok együttérzés rezgett most Ziede hangjában, úgyhogy Kai erőltetetten felnevetett. A kacaj inkább gúnyos károgásnak tűnt.

– Kezdem azt hinni, hogy egy halandó trónörökös, aki emberi alakba bújt démonokkal kacérkodik, talán nem teljesen szavahihető.

Ziede ismét felsóhajtott.

– Gondolod? Az első, akivel találkoztunk, az volt.

Kai keserűen elmosolyodott.

– Ő kivétel volt.