HORVÁTH MARTIN

SZANSZÁRA–KÜLDETÉS

Könyv Guru

Budapest, 2021

Szanszára-küldetés

Prométheusz ajándéka

Ré bárkája

Huey Teocalli

Bifröst

Maat tolla

Pair Dadeni

Tartarosz kapuja

Pilumnus segítsége

Apate

Kali–juga

PROMÉTHEUSZ AJÁNDÉKA

Felismerhetetlenségig szétlőtt házak, törmelékek és halottak mindenütt az utcán. Az út szélén, ahol maradtak még fakórók és félig kidőlt villanypóznák, azokon halott emberek lógnak fejjel lefelé felkötve, rájuk akasztva táblák, amelyeken cirill betűkkel ez áll: Így jár minden horvát. A leomlott házdarabok és törmelékhalmok között egy terepmintás ruhában lévő, vállán piros–fehér kockás horvát címert viselő katona bujkál. Markáns, görbe orrát szúrja ki elsőre az ember, és ez alatt lévő sötétbarna körszakállát, amely körül kissé már borostásodni kezdett az arca többi része. Fegyverét szorosan tartva rohan át a romokkal teli utcán, ahogy a nagyobb törmelékhegyek közül kiér. Egy viszonylag épen maradt épületbe ront be, amelyen jól olvasható: Vukovári kórház. Az üres alagsorban bolyong, ahol elhagyott kerekesszékek, tálcák, mankók, vetetlen ágyak sorakoznak. Minden szobába, terembe benéz a karvalyorrú katona, keres valakit. „Mirjana!” – kiabálja, ahogy benéz minden zugba. A folyosó vége felé érve egyre jobban siet, és kiáltásai is egyre kétségbeesettebben hangzanak. „Mirjana! Mirjana!” – kiáltja elcsukló hangon, a folyosó végén az üres utolsó kórteremben, és feszülten néz körbe, hátha valami kis sarkot talál, amelyet még nem nézett meg. Hangos, durva, fémes csengő berregés.

A nagy, karvalyorrú férfi, immár jóval több borostával az arcán, zihálva riadt fel előbbi álmából. Továbbra is éles csengő hallatszott. Nyilván a kapucsengő – eszmélt rá hirtelen. Próbált kikászálódni az ágyból, és amint lelépett, lába üres borosüvegekbe botlott, amelyek dominóként lökték meg egymást csörömpölve. Nagy nehezen felvett egy gyűrött inget, felhúzta a nadrágját, miközben kitartóan csengettek. A bejárati ajtó melletti kis koszos tükörben megnézte csapzott ábrázatát, és megpróbálta elsimítani kócos, dús fekete haját, mindhiába. Mogyoróbarna szemének fehérjét már–már sárgás, vérerekkel tarkított mintázat vette körül. Fáradt, táskás szemét még utoljára megdörzsölte, mielőtt az egyre hevesebb csengetésre kilépett az udvarra. Ezzel a szedett–vedett külsővel indult az udvar kis járdácskáján át a kapuhoz, ahol két magyar katona és két civil ruhás állt, mögöttük az út szélén pedig egy katonai terepjáró.

– Jó napot kívánok! – nyitotta ki a kaput. A szemét bántotta a napfény.

– Tomić Zoltán? – kérdezte szigorú, rezzenéstelen tekintettel az egyik katona.

– Én volnék. Miben segíthetek?

– Harcolt Boszniában, igaz? – kérdezte ugyanolyan komor ábrázattal a katona.

– Igen – vágta rá nagy sóhajjal emberünk, mint aki unja a témát.

– Szüksége lenne az úrnak – mutatott rá a fiatal civilre – egy alapos terepismerettel rendelkező emberre, aki segít neki és a csapatának egy leletet elszállítani Visokóból a tuzlai légi bázisra.

– Aha – mondta cinikus hangsúllyal Zoltán.

Végignézett a fiatal, szőke, farmerkabátot viselő civilen, és a kapu melletti betonoszlopot támasztotta.

– Tudja, lenne pár kérdésem – folytatta Zoltán. – Mi a francnak kell idegenvezető ennek a kölyöknek, ha Visoko és Tuzla között járható út van? És mi közöm van nekem amúgy is bármilyen lelethez? Vagy kérdezek jobbat: mi köze úgy általában ehhez a katonaságnak?

A katona megköszörülte a torkát, először változott meg rezzenéstelen arca, és húzta össze szemöldökét.

– Ez egy speciális művelet része, amelyben több ország is érdekelt. Az objektumot lehetőleg feltűnés nélkül, alternatív útvonalon kell eljuttatni a célhoz úgy, hogy a szarajevói kormánynak ne jusson tudomására.

– Hm… Ejha! – mondta Zoltán. – Mégis, kinek az akciója ez, ha a bosnyák kormány is kimaradt a buliból?

– Nemzetközi projekt, amely kifejezetten az ENSZ felügyelete alatt áll. Nagy szerencsénk, hogy Bosznia a háború vége óta nemzetközi felügyelet alatt van, így ezt a fontos leletet különösebb diplomáciai problémák nélkül szállíthatják el. Az egészről egyedül Bosznia nemzetközi főképviselője tud az országban.

– Mi a franc ez a lelet, ami ennyire rohadt fontos az ENSZ–nek? – kérdezte most már érdeklődéssel Zoltán.

– Sajnos többet nem mondhatok erről.

– Az valóban sajnálatos. Hát akkor további szép napot! – kezdte becsukni a kapuajtót gúnyos mosollyal.

– Zoltán! – szólt emelt hangon a másik, idősebb civil, és a katonákat félretolva a kapuhoz sétált.

– Mihalik tábornok – fejezte be a kapu becsukását Zoli.

– Csak voltam. Már leszereltem.

– Régen láttam.

– Talán tíz éve. Amikor a háború véget ért.

– Mi olyan fontos, hogy magát is átcibálták ide Magyarországra?

– Nem kellett cibálni. Nélkülem ők sem lennének itt. Úgy néz ki, csak én tudtam, hogy a háború után Villányba akartál költözni a szüleid után.

– Ó, ez igazán kedves.

– Tudtam, hogy ezek nem fognak meggyőzni téged, azért jöttem el én is. Szeretnélek személyesen megkérni, hogy vegyél részt ebben az akcióban.

– Mi ennyire fontos? Maga elmondhatná.

– Mindent azért én sem tudok.

– Amit tud, azért mondja, most úgyis horvátul beszélünk, ezek nem értik.

– A srác érti – pillantott a szőke farmerkabátosra –, de amúgy velem sem osztottak meg túl sokat. Annyit tudok, hogy a Visoko melletti piramisoknak hívott hegyek tavaly megkezdett ásatásainak leleteihez van hozzá köze.

– Találtak egy csillagkaput? – rikkantott széles mosollyal Zoli, miközben a szőkére nézett, az meg tágra nyílt szemmel, zavartan nézett rá vissza.

– Zoli – folytatta Mihalik –, ne vicceld el. Akármi is ez, több értelme van, mint amit itt csinálsz. Nem nézel ki valami jól, és ezt egy borvidéken nem is csodálom. A te érdekedben szeretném, hogy mozdulj ki, vegyél részt ebben. Nem is a nyomorult ENSZ meg a kutatók miatt.

– Keressek újra értelmet az életemben? Találjak újra célokat? Parancsnok úr felcsapott pszichológusnak nyugdíjas éveire?

– Tudom, hogy sok szörnyűségen mentél át annak idején, és félbetört az életed. Sokunkkal történt ez hasonlóan. De fiatal vagy még, túl fiatal ahhoz, hogy piásan itt teljen el az életed. Benned sokkal több van ennél. Jó katona voltál, és jó ember is.

– Nem vagyok jó ember. Ezt maga tudja a legjobban.

Mihalik lenézett a földre komoly tekintettel, ajkait beszívva, majd újra visszanézett Zolira.

– Lehet, de ha így maradsz, már nem is lehetsz az.

Zoli szigorú tekintettel nézett maga elé, olyan komollyal, amilyennel még nem láthatták a beszélgetés alatt, majd ugyanilyen komolysággal kérdezte:

– Mit kéne csinálnom? Mik a részletek?

– Gyere el holnap délután Eszékre. Oda, ahol annak idején is szolgálatra jelentkeztél.

Zoli nem mondott semmit, csak bólintott. Mihalik szintén bólintott, majd sarkon fordult, és a többiekkel együtt visszaindult a katonai autóhoz. Amikor az ajtaját kinyitotta, még megfordult, és visszakiáltott:

– És borotválkozzon meg, katona!

Másnap Eszéken Mihalik nyitott ajtót a kopogtatásra. Zoltán állt az ajtóban, immár ismét jól kivehető körszakállal, fekete bőrkabátban, terepmintás nadrágban, katonai bakancsában.

– Látom, rendbe szedte magát – rázott kezet vele széles vigyorral Mihalik.

– Igyekszik az ember.

– Gyere beljebb. Milyen újra itt járni?

– Szar! – vágta rá gondolkodás nélkül Zoli az ironikus mosolyával. – Nem sok jó emlékem jön elő.

Mihalik egy félmosollyal a szoba közepén lévő kis íróasztalhoz tessékelte Zoltánt. Az asztalon Bosznia részletes térképe hevert.

– Ez lenne a legfrissebb térkép Boszniáról, annak minden felderített kis zegzugával, amelyek hivatalos térképeken nincsenek rajta.

– Ismerős terep.

– Nézd meg alaposan, fontos, hogy feltűnés nélkül juttasd őket A–ból B–be.

– Ez! – mondta, határozottan bökve egy pontra. – Ez elég jónak tűnik.

– Jól ismered a környéket?

– Nagyjából. Tuzla felé talán egy kicsit kevésbé.

– A tuzlai reptér ENSZ–irányítás alatt állt, van pár jó ismerős ott. Ott már nem kell aggódni, várnak titeket.

– Viszont azt nem tudom száz százalékig garantálni, hogy útközben bármilyen bosnyák hatóság nem állít meg.

– Nem a két szép szemedért néztek ki téged erre a feladatra. Akadt volna még pár piás veterán a környéken is, aki elvergődik a hegyek között, de tudják, hogy milyen jó kapcsolataid vannak arrafelé. Azt pedig mind tudjuk, hogy itt a kapcsolatok milyen fontosak.

– Nagyszerű – szól cinikusan Zoli, és felállt az asztaltól. – Mikor indulunk?

– Csak indulsz. Itt a ház mellett áll egy kocsi, azzal rögtön elvisznek Visokóba.

– Maga mindig elintézi, hogy Boszniába menjek. ’92–ben és most is.

– Bízom benned! Visokóban rögtön a helyszínre visznek, Max majd ott vár.

– Max?

– A fiatal srác, aki tegnap is ott volt.

– Á… a szöszi.

Zoli az ajtó felé lépett. Megköszönt a tábornoknak mindent, aztán elindult.

Hosszú órák zötykölődős utazása utána pillantotta meg a kocsi ablakából Visokót és a mellette lévő, valóban piramisokra emlékeztető, fákkal sűrűn benőtt, zöldellő, hol rózsaszín, hol fehér virágokba boruló hegycsúcsokat. A naplemente vöröses, sárgás égboltot festett a tavaszi friss lombkoronák mögé, amelyek benőtték a különös hegyeket. Miután leereszkedtek a dimbes–dombos, rázós földúton a völgybe, megpillantotta a piramishegyek közötti kis tisztáson a régészeti ponyvasátrakat és konténerbódékat, néhány sürgő–forgó emberrel, akik ki–be jártak a sátrakba. Inkább ezek a sátrak voltak jellemzők, konténerek alig, de az egyik ilyen mellett állt meg az autó.

– Itt is vagyunk! – szólt a sofőr.

Zoli kiszállt az autóból, katonai bakancsa belefúródott a sárba. Elindult a konténer oldalán lévő kis ajtóhoz. Megnézte még a konténer mögé magasodó erdős, csúcsos tetőben végződő hegyoldalt, megköszörülte torkát, majd kopogott.

– Ó, hát itt van! Nagyon örülök – nyitott ajtót a szőke, fiatal srác, aki ugyanabban a farmerkabátban volt, mint amikor Zoli először látta. Kezet nyújtott, és ő is kilépett a sárba.

– Maximilian Heilig vagyok – mutatkozott be, miközben kezet ráztak –, de nyugodtan szólítson csak Maxnak.

– Zoltán Tomić. De gondolom, maga mindent tud már rólam. Így szokott ez lenni ilyen titkos, simlis akcióknál. – Rágyújtott egy cigarettára, és lassan elindultak a sátrak között.

– A minden azért túlzás – mondta Max zsebre tett kézzel bandukolva. Némi kínos csend után folytatta, miközben körbemutatott a hegyeken és a régészeti telepen: – Szóval, ez lenne a mi kis felfedezésünk. Majdnem egy éve, 2005 nyara óta dolgozunk itt. Egy alagútrendszert és számos leletet találtunk a hegyek, vagy mondhatjuk, piramisok belsejében. Egyébként a régészünk szintén Horvátországból érkezett, Mislav Hollós. Azt hiszem, ő is félig magyar, félig horvát.

– Térjünk a lényegre. Mi az, amit ilyen nagy titkolózással kell elszállítanunk?

– Nos, azt ott! – mutatott Max a szürkületben lassan kivehető, zárt platós furgonra, amelyhez lassan odaértek.

A furgon hátsó nagy ajtaját éppen zárta be egy katonaruhás férfi. Zoli a cigarettacsikket eldobva odaért mögé, és Maxra nézve kérdezte:

– És mi van benne? Megnézhetném?

– Nem, sajnos az titkos – válaszolta habogva Max.

A bezáródó ajtó kis résén így csak egy hatalmas, egész autó belsejét kitöltő faládát látott Zoli, amelyet láthatóan erős szíjakkal rögzítettek.

– Ahá, mit is gondoltam – reagált cinikus hangsúllyal.

– Nos, összeszedem még pár holmimat, és indulhatunk is lassan. Éjszaka sokkal feltűnésmentesebb az út.

Max visszaszaladt a konténerhez. Zoli zsebre tett kézzel ott maradt a furgon hátuljánál, miközben a katona lezárta a hátsó ajtót.

– Hé, Max! – szólt oda Zoli hozzá, amikor látta, hogy egy barna táskával jön visszafelé.

– Igen?

– Hány éves vagy te?

– Huszonhat – válaszolta kissé megilletődve a nem várt kérdésre.

– És mégis, ki a franc vagy te, hogy rád bíztak egy ilyet?

– A tübingeni és a bonni egyetemen végeztem teológiát, és vallástörténészként egy éve PhD–ztem. A kutatási területeim nagyban érintettek olyan témákat és helyszíneket, amelyek miatt, fogalmazzunk úgy, hogy indirekt mód beleütöttem az orrom olyasmibe, amibe nem kellett volna. De végül lehetőséget láttak bennem, és inkább segítséget kértek nálam sokkal komolyabb emberek bizonyos vallástörténeti kutatásokban, leletekben, fordításokban, és végül kikötöttem itt Visoko mellett. Meg persze apránként összeállt a kép sok mindenről, és kénytelenek voltak lassacskán mindenbe beavatni, hogy a hasznomat vegyék. Tömören ennyi.

– Hasznodat vegyék kik? Men in Black?

– Azért nem olyan drasztikus a dolog – nevette el magát Max. – Először csak egy nagy fejes kutató mutat be egy másik nagy fejesnek, és mindenki ismer valakit, aki sokkal többet tud, mint az előző, és nem mondhat el mindent. Persze a végén diplomaták és katonák között találod magad egy bázison.

– Érdekes – válaszolt Zoli hümmögve.

– Igen – mondta Max, és nagy levegőt vett –, akkor indulhatunk?

Zoli udvarias gesztussal a furgon felé mutatott, utalva rá, hogy előreengedi Maxot. Max beült középre, közvetlen a katona mellé, aki a volán mögött ült, és már járatta a motort. Zoli bevágódott a fülke másik végébe, és becsukta a jobb oldali ajtót.

– Akkor indulhatunk? Minden megvan? – kérdezte Max.

– Itt van a térkép – vette elő bőrkabátjának belső zsebéből Zoli, és átnyújtotta Maxon keresztül a sofőrnek.

A furgon fényszórói felkapcsolódtak az addigra besötétedett völgyben, és az autó zörögve, zötyögve, kissé köhögő motorzúgással elindult az erdő sűrűjében a kis földúton.

Már vagy egy órája huppantak egyik gödörből a másikba a dimbes–dombos éjszakai erdőben, amikor egy kis kisebb szakadékhoz értek. A túloldalra csak egy szűk, fából összetákolt híd vezetett át. A kisteherautó lassacskán centizte ki, hogyan haladjon fel rá. Minden egyes méterrel egyre inkább recsegett és ropogott körülötte a korhadt deszkatömeg. Zoli közömbös arckifejezéssel, nyugodtan tekintett maga elé, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna ilyen tákolmányon kocsikázni, és jobb kezével az ajtó feletti kapaszkodót fogta, ahogyan az egész eddigi zötykölődés alatt. Max döbbenettel nézte, miközben ő egyre inkább markolta maga alatt az ülést egyre izgatottabb arccal. Kisvártatva átértek a hídon, és a kocsi folytatta útját az ide–oda dobáló földutakon az éj sötétjében. Max és a sofőr arcán és látszott a megkönnyebbülés. Már vagy öt perce mentek szótlanul a rengetegben, amikor Zoli megszólalt:

– Volt ennél sokkal durvább is.

Max pár másodperces csend után kicsit zavartan válaszolt:

– Elhiszem…

Csendben folytatták még fél órán át az útjukat, mire a kocsi lámpáinak fényében megcsillant néhány terepjáró körvonala, majd hamarosan több katona is láthatóvá vált az úton. A kocsi lefékezett, és egyre inkább kirajzolódott, hogy bosnyák katonák és katonai terepjárók állnak előttük. Az egyik katona közeledett feléjük, és a sofőr oldalán állt meg. A sofőr Maxra nézett, Max pedig Zolira, aki sokadik cigarettáját szívta. A bosnyák katona már kopogott a vezető felőli ablaküvegen. Max biccentett a sofőrnek, jelezve, hogy nincs mese, tekerje le az ablakot, beszélni kell a bosnyákkal.

– Jó estét! – köszönt rájuk, miközben végignézett mindhármukon. – Mit keresnek erre az éjszaka közepén?

– Régészeti leleteket szállítunk, és kissé késésben vagyunk. Már ott kellene lennünk, mi sem éjszakai utat terveztünk – válaszolt higgadtan a sofőr az előre eltervezett fedőtörténetükkel.

– Hát az errefelé nem tanácsos, tele van aknákkal a környék. Azokon dolgozunk mi is éppen. Legyenek szívesek, forduljanak vissza.

Ezzel befejezte mondandóját, és elindult visszafelé. Max Zolira nézett, aki még mindig laza könnyedséggel szívta az egyre fogyó cigarettáját, és keze a lehúzott ablakon támaszkodott.

– Nos?! – kérdezte emelt hangon Max.

– Nos, úgy néz ki, ennyi volt – kapta a választ két slukk között.

– Mi az, hogy ennyi volt? Maga pont azért van itt, hogy az ilyen helyzetekben segítsen – reagált felháborodva a flegma válaszra.

– Hm… Mi van, ha mégsem segítek? – mondta cinikus hangsúllyal Zoli egy félmosollyal az arcán.

– Mi az, hogy nem segít? Azért van itt! Azért jött el, és vállalta ezt az egészet.

– Tévedés! Nekem csak nem volt jobb dolgom.

Zoli kidobta a cigarettáját, majd előbbre hajolt, és az egyik távolabbi katona irányába mutatott.

– Látod, szöszi, azt a fószert ott? Ő Malik Sikira. Brčko térségében szolgáltunk együtt a mélységi felderítő csoportban ’92 táján. Nem lenne nehéz elintéznem vele, hogy átengedjenek minket.

Max értetlen arccal tárta szét a karját:

– Hát akkor?!

– Hát akkor továbbmennénk, elvinnénk ezt a valamit Tuzlába, felraknák a repülőre, ti elmennétek isten tudja, hova, én meg szépen hazavergődnék a Balkán szép, véráztatta dombjain haza, bort adnék el sznoboknak, a maradékot pedig meginnám, és folytatódna minden úgy, ahogy ezelőtt. Egyszóval nekem ebből az egészből semmi hasznom nincs.

– Eljött idáig, hogy csak így elbukjon az egész projekt? – hördült fel Max.

– Az én szemszögemből, ha eljutunk is a reptérig, ugyanígy néz ki a dolog. Ugyanennyit tudok erről az egészről akkor is, és ugyanúgy hazamegyek. De ennyire nem vagyok bolond. Van más opció is.

– Mégis, micsoda? Örömmel hallgatom.

– Odamegyek Sikirához, megdumáljuk, hogy továbbengednek, ha… Hangsúlyozom: ha! Elmondod, mégis, mi a franc az ott hátul, ami ilyen rohadt fontos.

– Nem… Azt nem. Azt nem tehetem – mondta Max, miközben kínjában mosolyogva ingatta fejét.

– Akkor viszont ennyi – vette elő új cigarettáját a horvát.

– Ezt nem teheti!

– Dehogynem! – mondta lekezelő hangsúllyal Zoli, és rágyújtott.

– Elég nagy kaliberű nemzetközi projektet szabotál ezzel. Elgondolkodhatna a következményein.

– Következmény? Mi lesz? Megölnek? Jaj, ne! – gúnyolódott Zoli, és nyugodtan szívta tovább a dohányt. Max értetlen arccal csóválta fejét. Zoli a következő slukk után ismét megszólalt.

– Fordítsuk meg a dolgot. Mi lenne, ha téged is érintenének a következmények?

– Ezt hogy érti?

– Mindenképp odamegyek Sikirához, és elbeszélgetünk. Ha elmondod, mi az a szar ott hátul, akkor arról, hogy továbbengedjen. Ha nem mondod el, akkor arról, hogy ti itt valamit ki akartok csempészni az országból a tudtuk nélkül.

– Nem! Ezt már ne!

– Az ENSZ meglopja Szarajevót az országot felügyelő nemzetközi biztos tudtával, volt békefenntartók és nemzetközi kutatók segítségével. Az aztán botrány lenne – mosolygott kajánul Zoli a füstölgő szállal a kezében.

Max nagyot sóhajtott, és elgondolkodott. Látta Zoli szemében, hogy komolyan gondolja.

– Rendben – mondta maga elé meredve.

Zoli már nyitotta is ajtót. Max ránézett a sofőrre, aki annyit mondott.

– Te tudod…

Zoli már hátul várta őket, mire a sofőr és Max oda kocsi végéhez ért. Max bólintott a katonának, az elkezdte kinyitni a rakteret. Az ajtó kinyílt, és most teljes nagyságában látható volt a szíjakkal erősen rögzített faláda, amely kitöltötte a rakteret. Max világított a zseblámpával, annak fényében Zoli komor arccal nézte a lekapcsolódó szíjakat, és tovább füstölt. Lassan az összes leoldódott, már csak a faláda zárjait kellett kinyitogatnia a katonának. A láda nagy elülső oldala lenyílt. A sofőr még tartotta egy darabig, majd amikor leugrott a raktérből, rámpaként csapódott le a láda fedele. Max megvilágította a láda tartalmát. Zoli elemelte szájától a cigarettát, és hunyorítva bámult. Szeme elé egy nagy, körülbelül másfél méter átmérőjű fehér gömb tárult, amelyet körülvett három gyűrű, úgy, ahogyan a Szaturnuszt veszi körül annak törmelékgyűrűje. Az egyik gyűrű merőlegesen állt, pont középen, szemben a kíváncsi tekintettel. Egyik vége a tetejét súrolta a ládának, a másik az alját. A másik két gyűrű negyvenfokos szögben ölelte körül a gyűrűt két irányból, úgy, hogy ha tökéletesen szemből nézte volna valaki, akkor egy X formát alkotnak. Zoli ismét beleszívott a cigarettájába, miközben még mindig szemlélete a tárgyat.

– Ahá! És ez mi? – szólalt meg Max felé fordulva.

– Ez… Hát azt mi is nagyon szeretnénk tudni. Épp radiokarbonos vizsgálatra visszük. Talán abból jobban tudunk következtetni – mondta kezét összekulcsolva.

– Aha – mondta Zoli, nagy slukkot szívva. – Még hazudni sem tudsz!

– Hogy mi? – kérdezte Max kissé riadtan.

– Rosszul hazudsz. Ordít rólad, hogy kamu. Szóval, ki vele, mi ez.

– Én nem… Elmondtam mindent, amit tudok.

– Ne hazudj! Benne van a tízparancsolatban, teológuskám.

– Ahh… – sóhajtott Max, miközben lehajtotta a fejét. – Jó, rendben… Ha minden igaz, ez feltehetően egy nagyjából húszezer éves eszköz, amelyet egy ősi civilizáció alkotott. Egész pontosan egy csillagközi utazásra alkalmas térhajtómű.

Zoli az átlagosnál bambább arccal nézett Maxra, majd eldobta a csikket, és eltaposta. Visszanézett Maxra.

– Ha nem mutattad volna be, milyen szarul hazudsz, most hinném, hogy azt csinálod.

Max széttárta a karját.

– Ez tényleg az igazság.

– Szóval hajtómű – mondta Zoli, miközben még egyszer végigpásztázta szemével a tárgyat.

– Igen.

– Nem úgy néz ki, mint egy hajtómű. Vagyis ahogyan az ember elképzelne egy hajtóművet.

– Igazából térhajtómű, ez csak a nagyobb csillagközi ugrásokat hozza létre, nem egy normál hajtómű.

– Térhajtómű… mint a Star Trekben?

– Nekem is így próbálták egyszer elmagyarázni. Szóval, igen, mint a Star Trekben. Illetve ez tárolja a különböző célpontok koordinátáit. De ez minden, amit tudok, ehhez már nem értek.

– Húha – sóhajtott nagyot Zoli. Még mindig a különös eszközt nézte. – És hová viszik repülővel?

– Oroszországba.

– Oroszországba?!

– Igen.

– Miért pont oda?

– Ez hosszú lenne, de ott van a többi szerkezet is. A kirakós többi darabja.

– Van több ősi szerkezet is? – kérdezte Zoli tágra nyílt szemmel.

– Igen… ami azt illeti, már csak ez hiányzik hozzájuk – válaszolt Max olyan stílusban, mintha unná már a beszélgetést.

– Na, ez már valami – bólogatott Zoli.

– Nos, akkor végre mehetünk? Elintézi a továbbjutást? – kérdezte türelmetlenül Max.

– Persze. Ha mindent elmesélsz erről az egészről a repülőúton.

– Micsoda? – kelt ki magából Max. – Nem, azt már nem, nem erről volt szó!

– Nem gondolod, hogy most, amikor megtudtam, hogy egy több ezer éves űrhajóhajtóművet szállítunk Oroszországba a többi idegen kütyü mellé, majd fogom magam, aztán Tuzlában jó utat kívánok, és hazaindulok?

– Nem! Oda már nem vihetem magammal – válaszolt határozottan Max.

– Te vagy itt a főnök most, nem? Mindent az akció sikeréért! Ha otthagysz, a tuzlai reptéren is simán megmondom a kollégáknak, hogy mi száll fel éppen valójában. – Zoli gyermeki vigyorral mosolygott, ahogy ezt kimondta.

– Kész őrület! – csóválta a fejét Max. – De rendben, legyen. Viszont a leszállás után nem ígérek semmit, hogy mi lesz magával, és most leszögezem, én nem fogom megvédeni.

– Ugyan, amiatt ne aggódj! Maximum megölnek, ami nekem aztán édes mindegy. Addig legalább egy jó kaland.

Max a derekára tett kézzel csóválta a fejét, és szúrós tekintettel a mosolygó Zolira.

– Hihetetlen… De elmondom, hogy zsarolt meg!

– Rendben, fogd rám nyugodtan, ne aggódj már. Kezet rá! – nyújtotta a jobbját Zoli.

Max továbbra is rosszalló arccal, mint aki magán is csodálkozik, hogy ebbe belement, megrázta Zoli kezét.

– Akkor most már intézkedik?

– Megyek már. Aztán semmi átverés! Tudod, tízparancsolat – mondta Zoli egy kacsintással, és elindult a bosnyák katonák felé.

– Ó, persze, azt csak neked szabad! – kiáltotta még utána Max.

– Nem én vagyok az Isten nagykövete, szöszi! – szólt még vissza.

Max visszaült a kocsiba, és a szélvédőn keresztül nézte, ahogy Zoli odamegy az említett bosnyák katonához. Max kissé ideges volt, nem tudta, hogy miről is beszélget a két régi cimbora, és azt sem, mire számítson Zolitól. Bármit kinézett már belőle. Zoli kisvártatva visszajött, és bepattant a kocsiba.

– Ennyi – mondta.

– Mi ennyi? – kérdezte Max.

– Hát mehetünk! Elintéztem.

Max arcára egyszerre ült ki a döbbenet és a vidámság. Mire visszanézett a szélvédőn át az útra, már nagyban integettek a katonák, jelezve, hogy induljanak tovább. A sofőr gázt adott, és úgy haladtak el a bosnyák katonák között, hogy közben azok bólintottak és intettek nekik.

– Mégis, mit mondott neki? – döbbenten kérdezte Max.

– Egy oldalon harcoltunk, együtt másztunk a sárban, együtt szórakoztunk a békésebb napokban, és együtt sirattuk a bajtársainkat, akik odavesztek. Az ilyesmi után az embernek már nem kell mondani semmit, szöszi.

Kora hajnal volt, amikor a nap sugarai még éppen nem látszanak az ég alján. Ekkortájt értek oda a tuzlai reptér sorompóval védett bejáratához, és állt meg a furgon az őrbódé mellett. A sofőr letekerte az ablakot, az ott álló őr is kihajolt, majd Max és Zoli érdeklődve nézték, ahogy susmorog a két katona, és úgy tűnt, éppen megbeszélik, hogy milyen irányba, melyik géphez tartson a szállítmányával. A sorompó felnyílt, és egy–két támpontot keresve a sofőr pár perc alatt oda is talált a szovjet gyártmányú, nagy, sötét teherszállító repülőgéphez. A repülőgép hátsó csomagtere, amelybe az egész kisteherautó befért volna, nyitva volt. A rámpa leengedve, és négy–öt katona zseblámpák fényében szédelgett mellette.

A furgon ütemes motorzúgása alábbhagyott, csak a reflektorainak fénye világította meg a cigarettázó, vállukon Kalasnyikovot viselő katonákat. A sofőr kiszállt, és odament hozzájuk, majd jókedvűen csevegni kezdtek. Zoli szintén kinyitotta az ajtót, és Max társaságában kiszállt az autóból. Egy vörös barettsapkás fickó lépett elő a repülőgép rámpáján, fekete zubbonyban, és a társa, aki ugyanilyen uniformist viselt, a sapka kivételével. Határozott, hosszú léptekkel ment Max és Zoli elé. Miután villámgyorsan mindkettejük szemébe nézett, érces hangján szólt:

– Még éppen időben! Már azt hittük, fújtak az akciónak, a nappali műszakkal nem mentek volna itt sokra.

Mielőtt bármi válasz érkezhetett volna, tekintetét a sofőrrel cigarettázó jókedvű katonákra irányította, és kezét felemelve a teherkocsi felé intett, miközben nagy hangján rikkantotta: „Davaj!” Ahányan voltak, a rakodótér felé mentek, és elkezdték a faládába rejtett titkos szállítmány kiemelését. Zoli nagy slukkokkal szívta a dohányát, és nézte, ahogy eltűnik a gép sötét gyomrában a targonca a szállítmányukkal együtt. Nemsokára a barettsapkás fickó is mellette állt, a karórájára nézett, majd kezét a feje felé emelve tapsolni kezdett, és a katonái felé fordult.

Max bólintott, Zolira nézett, és elindult a rámpán a szállítmányt rejtő raktér felé.

– Vele mi lesz? – kérdezte ismét öblös hangján a fekete ruhás, és Zolira bökött.

– Ő is jön. Velem van – válaszolt Max.

A piros sapkás pár másodpercig nézte őket, majd egy fejbiccentéssel jóváhagyta a dolgot.

– Rendben! Nyomás, beszállás!

Max és Zoli is felsétált egészen az alig pislákoló, a gép rakterének falán elhelyezett lámpákkal megvilágított belső térig, ahol ismét leszíjazva állt a rakományuk. A katonák a gép elejébe mentek tovább, élükön a barettsapkással, csak két kalasnyikovos maradt a leszíjazott láda elülső oldalán. Max és Zoli leült egymással szemben a gép hátsó végénél lévő kis ülőhelyre. A gép zúgni kezdett, és a raktér fémkellékei élesen csilingeltek a rezgések közepette. Aztán a szovjet monstrum erősebben zúgott, és még jobban zötyögött, végül felszállt a tuzlai reptér kifutópályájáról.

Már egy ideje úton voltak, amikor Max még mindig a telefonját babrálta. Zoli a szeme sarkából nézte egy darabig, majd megszólalt:

– Mit tudsz ennyit szarakodni ezzel?

– Csak a fotóimat nézem, amelyeket indulás előtt a szerkezetről készítettem – jött a válasz, miközben tekintetét le sem vette a mobil kijelzőjéről.

– Á… fotók?

– Igen, tud fényképet készíteni. Pár hete vettem. Nokia 6070.

– Én csak azt mondom, hogy nekem már évek óta jó ez – vette elő zsebéből Zoli a Nokia 3310–esét –, lehet vele telefonálni, meg ha unatkozom, a kígyóval tudok rajta szórakozni.

Max csak egy fancsali mosollyal válaszolt.

– Na, de jut eszembe, jössz nekem egy történettel – emlékeztette Zoli.

Max mély levegőt vett, és maga elé nézett.

– Nem biztos, hogy jól jársz vele, ha megosztok veled mindent.

– Ugyan már! A gépre simán felhoztál, most már mindenképp Oroszországban kötök ki, és lehet, hogy leszállás után ki is nyírnak, mert túl sokat tudok így is. Legalább úgy haljak meg, hogy tényleg tudom, mi a franc folyik itt.

Max hümmögött, majd nagy levegőt fújt ki.

– Erich von Dänikenről hallottál már? – csapott a közepébe.

– Hogy kiről?

– Oké, ezt nemnek veszem. Fura figura, arról lett híres, hogy olyan könyveket írt, amelyekben azt állítja, hogy a Földet a prehisztorikus korban idegen civilizáció látogatta meg. Ők hozták létre az emberi fajt, és az ő tevékenységük eredménye a sok ősi mitológia és kultúra. Őket nevezték isteneknek, akik az égből jöttek, meg ilyesmi.

– Mondtam én az elején! Csillagkapu! – vágta rá Zoli.

– Valami hasonló… – reagált Max kissé zavarodottan. – A lényeg, hogy a fickó nem teljesen bolond.

Zoli figyelmesen nézett.

– Szóval, tényleg jártak itt idegenek, és ők voltak az istenek Egyiptomban, meg ilyenek?

– Nem csak Egyiptomban, sőt sokkal inkább Mezopotámiában voltak jelen, de igen, Kínától Indián át a dél–amerikai civilizációkig valószínűleg igen.

– Hm… meg Boszniában is – mondta Zoli, és a ládára nézett.

– Igen, és a mai Bosznia területén is.

– Jó, de mindezt honnan tudod?

– A 60–as évekig kell visszamenni, amikor több sumer zikkuratban találtak kutatók különös, modern szerkezetekre emlékeztető leleteket és leírásokat is a kamrákban. Aztán még többet találtak a világ megannyi piramisában és fontosabb ókori épületekben, Egyiptomon át Dél–Amerikáig, mindenütt.

Zoli már a cigarettájába is elfelejtett beleszívni, olyan figyelmesen hallgatott.

– A képlet világos volt – folytatta Max –, a leletek és a mellettük lévő írásos emlékek nyomán egyértelművé vált, hogy egy idegen faj, az annunakik látogatták meg a Földet. Az első civilizáció, a sumerok is így hívták az isteneiket. Hivatalosan sosem tudták megállapítani, hogy a sumerok hogyan emeltek a semmiből egy fejlett építészettel és csillagászattal rendelkező civilizációt.

– Az annunakik!

– Valószínűleg igen, ők hozták létre a sumer civilizációt.

– Várjunk, várjunk! Mi van ezekkel az ókori cuccokban talált szerkezetekkel?

– Ezeket a szerkezeteket a hozzájuk tartozó és megfejtett szövegek alapján mint egy puzzle–t ki lehet rakni. Ezek szerte az ősi civilizációk fontos pontjain egy nagy puzzle kirakós darabjai.

– És mit rakunk ki a puzzle–lal? – lett egyre izgatottabb a kérdező.

– Egy űrhajót! Ezek egy űrhajó fő alkotóegységei. Egy vimana.

– Egy micsoda?

– Vimana. Az ősi hindu iratokban szerepelnek ilyen néven különös égi járművek. Ez is lett a hajó neve. Vimana.

– Ha jól értem, ez a puzzle–hajó már össze van rakva?

– Igen – nézett rá Max mosolyba forduló arccal –, csak egyetlenegy része hiányzott. – És a leszíjazott ládára nézett.

Zoli szintén ámuló arccal nézte a ládát.

– A térhajtómű – folytatta Max. – A hagyományos hajtóművei megvannak, de azokkal sosem lennénk képesek csillagrendszerek közötti táv megtételére. Rengeteg tudós dolgozott éjt nappallá téve éveken, évtizedeken át sikertelenül. Ha sikerült volna, akkor sem tudják a koordinátákat. Ha minden igaz az ősi írásokon, akkor ezek a koordináták csak is az eredeti annunaki térhajtóműbe vannak bekalibrálva.

Ismét mindketten a ládára néztek.

– Szóval ott van benne, hogy hol vannak az annunakik? – kérdezte Zoli.

– Valószínűleg igen.

– És… és mégis, ki találta meg ezeket? Az oroszok? Ott az űrhajó?

– Félig–meddig. Az űrhajó ott van. A hidegháború alatt a szovjetek és az amerikaiak versenyeztek, hogy ki gyűjti össze hamarabb a legtöbb kirakóst. Az USA, a Szovjetunió és még Kína is indított külön programot ez ügyben. Szerették volna fegyvernek felhasználni a másik szuperhatalom ellen.

– Jellemző.

– Igen, de persze nem ment. Miután a Szovjetunió összeomlott, egyesítette tudását és az alkatrészeket az orosz, az amerikai és a többi tudós a világból. Így együttes erővel az ezredfordulóra sikerült megépíteni egy működő űrhajót.

– Hm… csak épp nem tudott messzebbre jutni, mint egy átlagos űrhajónk.

– Igen. De én azt hiszem, az annunakik ezt direkt csinálták. Mármint, hogy szétszórták a világ minden táján, minden civilizáció egy–egy fontos építményében elrejtve ezeket az eszközöket és leírásokat, hogy ne tudja egyetlen hatalom felhasználni a többi földi kultúra ellen. Pont az volt a lényeg, hogy az emberek csak akkor tudják megépíteni, és eljutni vissza az „isteneikhez”, ha olyan szinten van az emberiség, hogy nem rivalizál, hanem közösen, egységesen képes gondolkodni a bolygóban.

– Aha. Szép gondolat – mondta cinikusan Zoli. – És szerinted ezen a szinten van az emberiség?

– Talán sok a szörnyűség. Talán még rengeteg a gond, és bőven van hová fejlődnünk, de kétségtelen, hogy ennél közelebb a történelem folyamán még nem voltunk ehhez.

Zoli kissé összehúzta szemöldökét, és alig hallhatóan hümmögött.

– Ha te mondod… – szólt érezhető kétellyel a hangjában. – Én eddig ebből csak a szörnyűséget tapasztaltam.

Mielőtt bármit is reagálhatott volna Max, újabb kérdést kapott.

– Aztán figyelj csak, szöszi… Teneked ez így, hogy a vallás nagy guruja vagy, nem fura? Mármint úgy értem, hogy teológia, vallástörténet meg minden, aztán kiderül, hogy az isten csak pár kis földönkívüli lény, amit csak a primitív emberek láttak nagy, csodás erővel bíró valaminek?

Max elmosolyodott.

– Nem, valójában a kettő nem zárja ki egymást. Úgy értem, persze a sumerok istenei nem istenek, a viking istenek sem azok, ahogyan az egyiptomi istenek sem, de annunakik ide vagy oda, az értelmesebb emberek sosem gondolták valóságos isteneknek ezeket. A legelterjedtebb nézet a tudományos világban is az volt, hogy ezek az istenek természeti erők, és emberek archetípusainak szimbólumaként használták őket. Például az egyiptomi mitológiában is feltételezetek egy „Ő”–t, aki minden általuk ismert isten felett áll. Nekem az istenhit nem mendemondákon alapuló dolog, hanem logikus filozófiai következtetés. Isten nem egy szakállas bácsi valahol a felhők között, hanem magának a létezésnek a szinonimája. A létezés maga Isten. Isten az, ami után nincs már nagyobb, nincs már semmi. Szóval Isten filozófiailag is a mindenség. Amit abból ismerünk, és ami a határainkon túl van.

– Huh – sóhajtott fel Zoli –, fogjuk rá, hogy értem. – Maga elé meredt egy darabig, majd újra megszólalt. – Hová is megyünk pontosan? Az, hogy Oroszország, egy picit tág fogalom.

– Kapusztyin Jar. Hivatalosan egy kísérleti rakétaindító telep volt a Kaukázusban, Volgográdtól keletre, a kazah határ közelében.

– Hm… sosem hallottam róla. Gondolom, hiperszuper titkos hely.

– Igen, az. De az ufókutatók között azért vannak róla legendák. Az „orosz 51–es körzetnek” is nevezik. Feltételezik, hogy hatalmas föld alatti bázis van a felszíni bázis alatt, ahol idegen technológiákat és kis szürke lényeket rejtegetnek.

– És? Igazuk van?

– Kis szürke emberek nincsenek. De a többi… Érdekes, néha milyen közel jutnak az igazsághoz egyesek.

Az út további részében nem szóltak egymáshoz, mindenki a gondolataiba mélyedt. Újra becsatolták magukat, és ismét zörögni és csörömpölni kezdtek a rakodótér alkatrészei. Remegett az egész gép, a ládát tartó szíjak ide–oda rángva megfeszültek. Landoltak. A gép egyre lassult a kifutópályán, majd egy hangár közelében megállt. A vörös sapkás és a társa újfent megjelent a csomagtérben a többi fegyveres kíséretében, és a lenyíló rámpához mentek. Zoli és Max szedelőzködni kezdett. Zoli még Maxra nézett kissé kétségbeesett tekintettel. Tudták, indulniuk kell nekik is, ki a gép sötét gyomrából, ahol már kezdték is leoldani a szíjakat a szállítmányról, hogy mihamarabb lerakják a gépről.

Miután lesétáltak a rámpán, a sok sürgő–forgó katona mellett megláttak egy barettsapkással beszélő zöld zubbonyos alakot, akinek mindenki tisztelgett. Átlagos magasságú, kissé zömök testalkatú, ötvenes éveinek közepén járó tiszt volt, sötét, rövid hajjal, ősz halántékkal. Arca szögletes, frissen borotvált, szemöldöke dús, és vastag keretes szemüveget viselt. Mellette hasonló testalkatú és külsejű férfi állt, majdnem ugyanolyan zubbonyban. Rajta nem volt szemüveg, sokkal markánsabb volt az álla, szintén frissen borotválva, és legalább tíz évvel fiatalabb volt. Sötétbarna haját még elkerülte az őszülés. Max feléjük vette az irányt, miután a vörös sapkás katona tisztelegve távozott előlük. Zoli zsebre tett kézzel bandukolt Max mögött a kifutópályán. Hátranézett, és látta, hogy már emelik is le a ládát a gépről. Max odaért a két zubbonyos orosz elé, majd a szemüveges felé fordult:

– Tábornok úr! – szólította meg oroszul.

– Maximilian, nagyon örülünk, hogy az akció sikeresen zárult, és épségben ideért a szállítmány.

– Uram! Ha megengedi – szólalt meg a másik zubbonyos orosz a szemüveges felé fordulva –, én mennék is, és szemügyre venném a szerkezetet.

– Természetesen, őrnagy – intett udvariasan.

Az őrnagy egy laza tisztelgéssel a rakomány után viharzott. A tábornok elővett egy doboz cigarettát zubbonyának mellzsebéből, és rágyújtani készült, amikor meglátta a néhány méterrel Max mögött ténfergő Zolit.

– Ő meg kicsoda? – kérdezte a tábornok, bozontos szemöldökét összehúzva.

– Nos, ő… – Max megköszörülte a torkát, és lenézett a cipőjére, majd vissza – …ő az, aki segített Boszniából kijuttatnunk az eszközt.

– A horvát.

– Igen.

– És mit keres itt? – kérdezte csodálkozva a tábornok.

Max összehúzta a szemét, és úgy állt ott, mint egy magyarázkodó kisgyerek az anyja előtt.

– Hát… szóval az a helyzet, hogy nem volt hajlandó máshogy segíteni, csak ha beavatom a dolgokba.

– És maga beavatta a dolgokba? – förmedt szigorú tekintettel az orosz.

– Nem volt választásom. Megfenyegetett, hogy szól a bosnyákoknak.

– Max! – emelte fel a hangját a tábornok.

– Dmitrij – vágott közbe szintén ingerülten Max –, tudja nagyon jól, hogy milyen fontos nekem is ez az egész, higgye el, olyan szituáció volt, hogy valóban kockán forgott a küldetés sikere.

A tábornok bólintott. Ezután az ácsorgó Zolira pillantott, majd a közelben tüsténkedő katonáknak kiáltott. Míg azokkal beszélt, Max visszanézett Zolira, a kezét felemelte egy kicsit, majd visszaengedte.

– Sajnálom – mondta valóban elkeseredett arccal.

Ekkor a két katona, akinek közben a tábornok utasítást adott, Zolihoz lépett, megmotozták, hátrafeszítették a kezét, közrefogták, és elindultak vele.

– Hé, szöszi! – kiáltotta pár lépés után visszanézve. – Te tartottad a szavad!

RÉ BÁRKÁJA

Zoli már órák óta ült egy ócska katonai barakk zárkájában. A fal penészes volt, mállott le a vakolat. Egy falhoz rögzített deszkán ült, és a rácsokon keresztül bámult kifelé. Egy íróasztalnál egy orosz katona ücsörgött egy nagy fehér monitor előtt, mellette Zoli elkobzott holmijai voltak. Telefon, kulcsok, pénztárca és abból minden kiszedve, pénz, irat és egyebek egymás mellett. Zoli felállt, a rácsokhoz ment, a fejét közéjük préselte.

– Hé! – kurjantott az orosz katona felé, aki a számítógépen bogarászott valamit.

A katona lesajnáló tekintettel nézett Zolira.

– Helló! – próbálkozott Zoli, de a katona rá sem hederített.

Egy ideig állt ott, arcát a rácsok között tartva, majd újra megszólalt.

– Öhm… Photo! Photo, please! – szólt az őrnek kérlelően, és kezével esetlenül az asztalon lévő kis kép felé mutogatott.

Az őr a szánakozó arccal Zolira, majd a képre nézett. Pár másodperc után egy nagy sóhajtással felállt a székéről, megfogta a kis képet, majd két ujja közé fogva Zoli felé nyújtotta, olyan távolságból, hogy az éppen elérje.

– Thank you – mondta Zoli egy kis fejbiccentéssel.

Görnyedten visszaült a padra, és a kezébe fogta a képet. Kissé régebbi fotó volt, amelyen egy hosszú, fekete hajú, fiatal lány mosolygott hatalmas, mogyoróbarna szemekkel. Arca olyan fehér volt, hogy szinte ragyogott fekete hajának kontrasztjában. Zoli először elmosolyodott, amikor megpillantotta ezt a mosolyt a képen, aztán később szomorúvá vált. Nagyot nyelt, majd beszélni kezdett.

– Látod, itt halok meg a világ végén. Messzebb tőled, mint bármikor. Látod, ilyen hülye vagyok. Nem tudom, hol vagy, de ilyen messze még nem volt esélyem holtamban is távol lenni tőled. Sajnálom, még ezt is elcsesztem.

Ekkor bakancsok ütemes dobogása hallatszottak a folyosóról, gazdáik hamar a rácsok elé értek. Zoli elrakta a zsebébe a fényképet, majd megjelent a rácsok előtt két katona, és az ajtó két oldalára álltak. Az őr felállt a székéből, és tisztelgett egy harmadik, fekete ruhás alaknak. Az valamit mondott neki oroszul, az őr gyorsan kinyitotta a cella ajtaját, és a másik két katona kíséretében belépett a zárkába. Zoli továbbra is a térdére támaszkodva ült a padon. Felnézett a fölé magasodó, sötét, dús, erős hajú, de őszülő, vastag szemöldökű, borostás férfira, akinek az orra olyan törött volt, mint a bokszolóké.

– Zoltán Tomić – jelentette ki kissé füstös hangján a férfi, majd a kezében lévő papírfecniről olvasva sorolta: – Horvát Védelmi Erők ’91 szeptemberétől, Vukovár, Szentlászló, aztán mélységi felderítő Észak–Boszniában 1992–től, később több bosnyák hadművelet részese, Dubrovnik mellett kiképzést vezet, végül Vihar hadművelet, Knin elfoglalása és a többi, 1996–ban leszerel, és eltűnik a térképről, de aztán most igen kalandos úton–módon visszamászik rá. Szép kis pályafutás.

Zoli sokáig szigorú tekintettel nézett, majd kihúzta magát a padon.

– Nahát, az első ember, akinek nem csak minden harmadik szavát értem meg.

– Pont ezért küldtek engem. Miroslav Đurić – mutatkozott be a füstös hangú –, vajdasági vagyok.

– Ó… – csillant fel Zoli szeme, hogy ismerős környékről valóval találkozik.

– Ne örülj sokáig! Szerb vagyok – érkezett a rideg válasz a kifejezéstelen arcból.

Zoli ott ült a térdén támaszkodva, tekintetét felfelé vetve a Miroslav nevű szerbre, cinikus mosollyal.

– Hogy kerül ideáig egy csetnik? – kérdezte még mindig undorral vegyített vigyorral az arcán.

– Eredmények – válaszolt gyorsan és komolyan, rezzenéstelen arccal.

– Eredmények? Igazán? – Zoli gúnyosan nevetett.

A szerb arca továbbra is ugyanolyan rezzenéstelen maradt.

– Mégis, mi volt az elképzelésed, amikor ideáig vergődtél? – szegezte Zolinak a kérdést.

– Mi lett volna? – húzta fel a vállát Zoli. – Érdekelt, mi a szar ez, amibe belekevertek, és nem volt jobb dolgom, mint kideríteni.

– Nem volt jobb dolgod? – kérdezte kétkedően Miroslav.

– Nem volt, képzeld. Nem volt vesztenivalóm, nem vár otthon senki… Tudod, ennek leginkább a te fajtád az oka.

Miután ezt Zoli kimondta a maga cinikus stílusában, megeresztett egy mosolyt a szerb felé, az pedig lassan bólogatni kezdett, majd felhúzta a szemöldökét.

– Holnap döntenek rólad – váltott témát ridegen.

– Ó, és mit? Itt tartanak még, vagy eltesznek láb alól gyorsan? Gondolom, te az utóbbit szorgalmazod.

– Nem biztos, hogy a halál a legrosszabb, amit egy usztasának kívánhatok.

Zoli megvető tekintettel nézett rá. A szerb intett a másik két katonának, és kiment velük. Az őr újra bezárta a cellaajtót. Zoli megdörgölte az arcát, és kifújt egy nagy levegőt. A padra dőlt, aztán a lábát is felrakta, és féloldalasan összekuporodott. Az őr asztala fölötti kicsiny rácsos ablakon látszott, ahogy besötétedik, végül csak az íróasztal lámpájának fénye világított.

Másnap már délután felé járt az idő, Zoli túl volt egy hitvány reggelin, néhány szelet tikkadt kenyeret kapott lekvárral megkenve, egy ételre alig emlékeztető, főzelékszerű ebéden, és föl és alá járkált a faltól a rácsokig. Ütemes léptek kopogását hallotta, és két orosz katona jelent meg a cella rácsai előtt. Kattant a zár, és ahogy behozták, hátratett kézzel, kétoldalt fogva kivitték a cellából. Egy hosszú folyosón mentek végig, amely vállmagasságig olajzöldre volt festve, fölötte pedig fehérre, a plafonon csövek cikáztak. Pár kanyar és egyemeletnyi lépcsőzés után egy fotelokkal és asztallal berendezett folyosóra érkeztek. Az egyik ajtó előtt szintén egy őr állt, odaérkezésük után kopogtatott az ajtón, majd bement. Pár pillanat múlva kijött, az ajtót nyitva hagyta, jelezte, hogy bevihetik Zolit.

Odabent egy íróasztal állt a szoba közepén, körötte szovjet stílusú bútorok, nagy, kényelmes fotelokkal. Az asztal mögött a már korábban látott orosz tábornok állt, aki elvitette a kifutópályáról Zolit. Jobbján, ahogyan előző nap, most is az őrnagy állt, balról Miroslav, a szerb, fekete katonai ruhájában hátratett kézzel, jobboldalt pedig Max ácsorgott egy laza fekete ingben. Utóbbinak Zoli kis örömmel az arcán bólintott is, Max lesütötte szemét, és egy félmosollyal visszabólintott. Zolit megállították az asztallal szemben, és továbbra is fogták. Az orosz tábornok feltette a szemüvegét, megköszörülte a torkát, és Zoli szemébe nézve oroszul kezdett beszélni. Max fordított:

– Dmitrij Mamantov dandártábornok vagyok. Mondanám, hogy üdvözöljük a bázisunkon, de nem igazán voltunk erre felkészülve. Nos, a helyzet az, mint maga is tudja, hogy elég kellemetlen helyzetbe sodorta magát, egy kényes projektbe dugta bele az orrát, és ez senkinek nem szolgál örömére. Gondolkodtunk, mit tegyünk magával, aztán mindent figyelembe véve a következőre jutottunk.

A tábornok mély levegőt vett, majd folytatta.

– Tekintettel arra, hogy segítséget nyújtott nekünk, illetve arra, hogy milyen háborús tapasztalatai vannak, amire Đurić ezredes hívta fel a figyelmünket, akinek ugyanezekről a frontokról szintén vannak közvetlen élményei, meggyőzött minket, hogy maga akár a hasznunkra lehet.

Amikor Max mindezt lefordította, Zoli megdöbbenve nézett Miroslavra. A tábornok folytatta:

– Mivel Đurić ezredes ugyanazokon a háborús frontvonalakon szerzett tapasztalatokat, mint maga, nem kételkedünk az állításaiban. Az ezredes úgy ítéli meg, hogy az általa vezetett katonai felderítésben ön is segítségére lehet a tapasztalataival és a tanácsaival. Ha elfogadja, hogy Đurić ezredes személyes felügyelete alatt részt vesz a továbbiakban, most át is adom neki, és több olyan információba beavatja, amelyet az őrnagy szükségesnek lát.

Zoli ajkát biggyesztve gondolkodott pár pillanatig, majd így szólt:

– Úgy értik, újra szolgálatba állok, a rendfokozatommal és miegymással együtt?

Max oroszra fordította úgy, hogy a tábornokra sem nézett közben. Az rögvest válaszolt is.

– Nem. Hivatalosan nem helyeznek szolgálatba, és ebből adódóan nincs rangod sem, csak Đurić felügyelete alatt tevékenykedhetsz.

– Aha – váltott ismét cinikus hangnemre Zoli –, szóval hivatalosan én itt sem vagyok, nem is létezem, azt csinálhatnak velem, amit akarnak, és éppen egy csetnik csicskása legyek itt senkiként? Értem, Mirko – fordult a szerb ezredes felé –, értem már. Igazad van, valóban inkább a halál!

Mamantov tábornok az asztalra vágott, hogy csendet teremtsen, s bár nem fordította neki senki, miről beszél Zoli ingerülten, sejtette, és erélyesen magyarázni kezdett. Max a kezét összekulcsolva állt, és fordította a hallottakat.

– Azt mondja, hogy így is kegyes az ajánlata azok után, hogy engem megfenyegettél, és illetéktelenül ide jutottál. Vagy elfogadod ezt, vagy mehetsz vissza a zárkába, de akkor onnan többet ki nem jöhetsz, maximum egy komolyabb fogdáig vagy Szibériába.

– Aha – szólalt meg még mindig emelt hangon Zoli Miroslav felé fordulva –, vagy a csicskád leszek, vagy úgy haljak meg, mint Milošević haverod a múlt hónapban a börtönben, mi? Hát nem! Inkább kinyírom magam, valahogy megoldom!

– Akkor egy halott usztasával több, nekem igazából nem gond az sem – szólalt meg a szobában először szerbül Miroslav.

– Elég! – kiáltotta oroszul a tábornok, aki nem értette, mi folyik az irodájában.

Csend lett pár pillanatra, és Zoli dühtől átitatott tekintettel nézett Miroslavra.

– Zoli – szólalt meg Max higgadtan –, szerintem fogadd el. Abból még bármi lehet, nincs vesztenivalód.

– Csak a becsületem – vágott vissza rá Zoli szintén nyugodtabb hangnemben.

Max arca elkeseredettebb lett.

– Kérlek…

Zoli mélyen Max szemébe nézett, majd egy nagy levegőt vett, aztán kifújta. Komor arccal végignézett a bent lévőkön. Amikor Miroslav tekintetéhez ért, néhány másodpercet időzött ott, aztán elnézett el mindenki feje fölött a szemben lévő falra.

– Rendben! Mondd meg nekik, hogy benne vagyok.

Max a tábornokra nézett, bólintott és fordított. A tábornok szintén bólintott, és rögtön Miroslavra nézett.

– Ezredes, a magáé.

Miroslav szintén bólintott, majd a két katonának szólt, akik Zolit közrefogták. Azok megfordultak Zolival együtt, és kimentek a teremből, Miroslav pedig, miután tisztelgett a tábornoknak, utánuk sietett. Az ajtó becsukódott, a tábornok elővett egy cigarettát, meggyújtotta, beleszívott, majd így szólt Maxhoz:

– Azért tartsa szemmel a két balkánit. Rendben?

– Úgy lesz!

Miután kiléptek a tábornok irodájából, Miroslav szólt a két katonának, hogy elengedhetik Zolit, aki erre nem mondott semmit, csak komoran nézett Miroslavra. Kanyarogtak a hosszú, olajzöld folyosókon jó ideig, míg egy, az épület többi részéhez képest modern lifthez értek. Az ajtaja kettényílt, és egy tágas beltér fogadta őket. Miroslav beütötte a lift érintőgombjain a 22–es számot, és a lift elindult lefelé a mélybe. Zoli összeráncolt homlokkal nézett továbbra is, de egyre érdeklődőbben.

– Hová megyünk? – törte meg a hosszú csendet.

– Le – érkezett a tömör válasz a szerbtől, aki összekulcsolt kézzel állt Zolival szemben.

– Le hova?

– Megmutatok mindent, amit tudnod szükséges.

Zoli összehúzott szemöldökkel hosszú másodpercekig csak nézett a rezzenéstelen arccal álló Miroslavra, aztán megszólalt.

– Katonai felderítési parancsnok, mi? Hogy kerül egy csetnik ebbe a pozícióba? – kérdezte dühösen Zoli.

Miroslav enyhén elmosolyodott.

– Eredmények. Mint már mondtam.

– Eredmények, mi? Milyen eredmények? Értékelik a népirtást errefelé?

A borostás, magas szerb mosollyal az arcán, megvetően rázta meg a fejét.

– A 70–es években a francia idegenlégióban szolgáltam. Már komoly katonai tapasztalatom volt, amikor te még járni tanultál. Aztán részt vettem a horvátországi, majd a boszniai háborúban is, csakúgy, mint te. Utóbbinál csakhamar komoly feladatokat is kaptam. Ott találkoztam először a Boszniai Szerb Köztársaságba érkező orosz békefenntartókkal is. Én Dayton után is katona maradtam, és szerepet vállaltam a koszovói gerillaakciók felderítésében és elhárításában, ’98–ban pedig megkaptam a jelenlegi rendfokozatomat, és jelentős műveletekért feleltem a koszovói háborúban. Az oroszokkal a kapcsolatom személyesen is meg Szerbiának is jó volt, úgyhogy az FSZB megkeresett pár éve, hogy a katonai tapasztalataim alapján vegyek részt a projektben.

A lift megállt, az ajtaja kinyílt. Egy, a fenti épületeknél jóval modernebb, letisztult, fémszínű folyosó tárult eléjük, amelyet neonfények világítottak meg. Miroslav egy cigarettát vett elő zsebéből, a szájába tette és meggyújtotta, miközben elindultak a folyosón.

– Esetleg lehetne a következő nagy hírű eredményed, hogy megkínálsz egy szállal? – tette fel Zoli a kérdést.

– Majd ha visszakapod a cuccaidat, a sajátodból kapsz – érkezett a lekezelő válasz két slukk között.

– Kösz… remek. Mikor is kapom vissza őket?

– Hamarosan.

Zoli felhúzta a szemöldökét, és megvetően bólogatott.

– Szóval ilyen egyszerű egy űrprojektben katonai felderítő parancsnoknak lenni? Kúszni kell egy kicsit a sivatagban, lemészárolni pár horvátot, bosnyákot, aztán pár albánt, és ennyi az egész? Kopogtat is az orosz titkosszolgálat, hogy megnyerted a főnyereményt? – faggatta tovább szarkasztikusan Zoli.

Miroslav olyan tekintettel nézett, mint akit kezdenek idegesíteni Zoli sértegetései.

– Nem én voltam az egyetlen, akit idehoztak erre a feladatra. De az amerikaiak hamar kiestek, nem volt elég harci tapasztalatuk. Végül egy orosz meg én maradtam. Megjárta Afganisztánt meg Csecsenföldet, de az a vodkamennyiség, amit naponta fogyasztott, elütötte a feladattól. Így maradtam én.

A folyosó végére értek, és ott több elágazás tárult Zoli szeme elé. Azon túl már fegyveres, kommandósruhába öltözött alakok és fehér köpenyes tudósok egyaránt sétálgattak. Több kapun is áthaladtak, ezeket Miroslav kártyája nyitotta ki. Végül elértek egy monitorokkal teli terembe, ahol számos kutató tüsténkedett. Amerre elhaladtak, mindenki köszönt nekik, Miroslav pedig rájuk sem tekintett, csak biccentett.

Az egyik monitorhoz odalépett, amelyet egy szemüveges, fehér köpenyes kutató kezelt, néhány szót váltottak, és máris Zoli elé tárult valami egészen érdekes a képernyőn. Egy leginkább szivar alakú, ám jobban megnézve tengeralattjáróra emlékeztető szerkezet modellje volt 3D–ben a monitoron. Bár tengeralattjáróhoz hasonlított a leginkább, de rengeteg ablak volt rajta, kivéve az orrát. Egy hatalmas, toronyszerű építmény is volt a hátulján, körben szintén több hatalmas ablakkal.

– Ez a…? – kérdezte habogva Zoli, de mire végigmondta volna, megkapta a választ.

– A Vimana. Az űrhajónk – mondta Miroslav.

– Mekkora ez? – kérdezte őszinte érdeklődéssel Zoli.

– Körülbelül nyolcszáz méter hosszúságú. A legnagyobb magassága pedig a torony részén majdnem négyszáz méter.

Zoli összeráncolt homlokkal és értetlen arccal állt, és nézte a monitoron az űrhajót.

– Nem igazán tudom így elképzelni – habogta.

Miroslav elindult, Zoli kisvártatva követte. Hosszú, tágas alagútig jutottak, amelyben akár rakétákat, űrhajókat is kényelmesen szállíthattak volna, feltehetően erre is tervezték. A végén egy hatalmas, atombiztos, bezárt kapu állt, amelyet fegyveresek védtek, és mindenhonnan kamerák figyeltek. Miroslav nem ehhez, hanem egy mellette lévő, normál méretű acélajtóhoz ment. Az őrök tisztelegtek neki. A kártyáját ennél az ajtónál is lehúzta, de most egy hosszú számsort is be kellett írnia egy panelba, ezután lehetett csak kinyitni az ajtót. Miroslav lépett be elsőként, mögötte Zoli. A látvány leírhatatlan volt.

– Tessék, így már könnyebb lesz – mondta Miroslav, miközben mindketten bámulták a szemük elé táruló űrhajót.

Hatalmas hangárban álltak, már–már külön világ volt. A rövidebb, széltében nézett vége is felfoghatatlanul messze volt, arról nem is beszélve, ahol az űrhajó orrát a távolban látni vélték. Ekkora zárt térben sem járt még Zoli, de ebben ott tornyosult az űrhajó, amelynek a hátulját látta, és a végén lévő hatalmas, egymagában is óriási hajtóművet, amelyben kényelmesen elfért volna egy–egy felhőharcoló is. A leírhatatlan látványtól a szája tátva is maradt, és izgatottan kereste szemével a tetejét, felmérni, hol lehet, felfogni, mit is lát.

– Belülről is érdekel? – szólt Miroslav.

Zoli a kezdeti sokkhatásból kilábalva ránézett Miroslavra.

– Persze!

Percekig sétáltak a hajtóműves végétől a közepe felé. Már a tornyot is maguk mögött hagyták, amikor egy lenyitott rámpához értek, ahol be lehetett jutni a hajóba. Hatalmas bejárat volt és feljáró, amelyen vadászgépek is befértek volna. És odabent egy újabb hangár valóban katonai járművekkel és temérdek szállítmánnyal volt tele. A nagy csarnok szélén egy fémlépcsőn mentek fel, és egy ajtón áthaladva sokkal letisztultabb, barátságosabb világba csöppentek. Emberibb környezet fogadta Zolit, mint a bázis bármely részén eddig. Tágas folyosó, fehér falakkal, letisztult, fehér megvilágítással, a plafonon és pár méterenként a fal két oldalán is állt egy–egy világító panel. A padló enyhén kék színű, kissé talán műpadlóra emlékeztető volt, a falon bizonyos szakaszonként tűzoltókészülékek és amolyan kapucsengőre emlékeztető panelek, amelyeken beszélni lehet. Sokkal inkább egy modern kórház benyomását keltette a belső tér, mintsem egy űrhajóét, ahogy Zoli elképzelte volna. Több ajtó is nyílt a folyosókról, ezek hagyományos ajtóknak néztek ki, és mindet, ahogyan a bázison is, kártyával lehetett nyitni. Elhaladtak olyan részeken, amelyek a hajó szélénél voltak, és az útjukat hatalmas ablakok szegélyezték fal helyett. Végül elérkeztek végül egy szűkebb részhez, két lifthez. Miroslav hívta is az egyiket. A fölötte lévő kijelzőn az első szám, amit Zoli megpillantott, a 42 volt.

– Hány szint van? – kérdezte.

– Itt 51. A toronynál lévő részen a duplája.

Zoli csak tűnődött az egésznek a nagyságán, és nézett körbe, mindenfelé, amíg várták a liftet.

– Nem olyan, mint egy nagyon idegen valami. Úgy értem, ahhoz képest, hogy az annuizék piramisokba dugott szerkezeteiből tákolták össze, kívül és belül is elég… földi.

– Csak a működéséhez szükséges technológiákat hagyták itt, nem egy komplett tervrajzot. Hajtómű, mesterséges gravitációs eszköz, ilyesmik. Meg természetesen a térhajtómű, amit ti hoztatok, és mindjárt rá is nézünk, hogy állnak vele. De a többi dizájnt nekünk kellett kitalálnunk.

A lift megérkezett. Beszálltak, és a 19.–re indultak.

– Megnézzük a térhajtóművet? – kérdezte Zoli.

– Igen. Oda megyünk épp. Ha minden igaz, már be is üzemelték a hajóban.

A 19.–re érve kiszálltak, és újabb hosszú perceket sétáltak rengeteg folyosón és rengeteg vastag acélajtón keresztül, míg megérkeztek egy steril, tudományos központra emlékeztető térbe, amelyet mindenütt számítógépek, szuperszámítógépek, elektromos szekrénydobozok tarkítottak. Egy kisebb tömeg állt a terem egyik részén, fehér egyenruhás, tudós kinézetű emberek társaságában.

– Még épp időben, fiatalok! – kurjantott oda az egyik, hosszú, térd alá érő szövetkabátot viselő férfi.

– Nem késtünk le semmiről? – kérdezte Miroslav.

– Nem, nem. Jöjjenek csak.

A szövetkabátos fickó a 40–es éveinek közepén járhatott. Barna haja hátrazselézve állt, arcszőrzete szakállnak nem volt nevezhető, de a borostánál azért hosszabb volt, valamivel világosabb, mint a barna haja, és itt–ott már ősz szálak cikáztak benne. Nem nagy, de horgas orra volt, kék szemével érdeklődőn tekintett a kutatókra. Kezet rázott Miroslavval, majd Zoli felé fordult, és angolul szólt hozzá.

– Te vagy az új srác, aki beszökött ide? – és nyújtotta a kezét.

– Igen – hebegte bizonytalanul Zoli, mert nem bízott a csekély angoltudásában, és megszorította a feléje nyúló kezet.

– Zoltán, ő a kapitány – hangzott Miroslavtól.

– Nickolas Bennet – mutatkozott be kedélyesen –, de szólíts csak Nicknek.

– Zoltán Tomić. De csak Zoli.

Ekkor lépett be az ajtón egy nő elegáns kosztümben, magas sarkúban, vállig érő, szőke hajjal, nagy kék szemekkel. Úgy negyven év körüli lehetett, de nehéz volt megállapítani a korát, hiszen roppant fiatalosnak tűnt, jól tartotta magát.

– Itt vagyok! Siettem, ahogy tudtam – mentegetőzött, miközben magas sarkújának kopogása visszhangzott a teremben.

A kapitány otthagyta Zoliékat, a nőhöz lépett, és bizalmas diskurzusba kezdtek. Zoli Miroslavra nézett.

– Ez az űrhajó nem úgy néz ki, mint egy űrhajó, és ez a kapitány egyáltalán nem olyan, mint egy kapitány.

Miroslav arcán először látott őszinte mosolyt:

– Nick nem katona. Sokkal inkább diplomata.

– Diplomata?

– Olyasmi. Az ENSZ határozottan ellenezte, hogy bármelyik ország katonája közül kerüljön ki az egész küldetés vezetője.

– Úgyhogy küldtek egy brókert? – jegyezte meg ironikusan Zoli.

– A CIA–nél volt.

– Na, az biztosan sokkal jobb, mint egy katona – mondta Zoli szarkasztikusan.

Ekkor Nick, a kapitány összecsapta két kezét, és így szólt:

– Kezdhetjük.

Fehér ruhás, kreol bőrszínű, dús, göndör, fekete hajú, gondozott szakállú, szemüveges férfi lépett elő.

– Örömmel jelenthetem a kapitánynak is, hogy a térhajtómű minden várakozásunknak megfelelt, és sikeresen rá is kötöttük a hajó rendszereire. Egyszóval a térhajtómű működésre készen áll.

– Nagyszerű! – mondta harsányan Nick. – Minden úgy működik, ahogy elvileg kellene?

– Igen, láthatóan igen. Ez egy úgynevezett Alcubierre–meghajtást alkalmazó technológia, ami azt jelenti, hogy az űrhajó számára úgy teszi lehetővé a fénynél gyorsabb haladást, hogy képes a hajó elejénél a téridő összenyomódását eredményezni, míg a hajó mögött ugyanez a téridő kiterjed. Ezáltal egyfajta buborékba kerül a hajó, és így valójában persze nem megy a fénynél gyorsabban, hanem csupán a megtett idő és a távolság alapján jön ki végül úgy az eredmény. Igazából nem is a hajó halad, hanem ez az okos kis szerkezet áthúzza maga körül a téridőt egészen addig, amíg a kívánt ponthoz nem ér benne.

A kutató izgatottan állt, két kezét összefogva, míg a többiek próbáltak úgy tenni, mintha minden részletet ugyanilyen izgalommal hallgattak volna, ahogy ő előadta.

– Mint a Star Trekben! – törte meg a kínos némaságot Zoli.

Minden tekintet rá szegeződött, a kutató helyeselt:

– Igen! Mint a Star Trekben! Maga Alcubierre, az elméleti fizikus, aki rájött ennek a logikájára, is elismerte egyszer, hogy a Star Trek–sorozat inspirálta a felfedezésében.

A kutató és Zoli még mosolyogtak egymásra, amikor Nick közbeszólt:

– A legfontosabb: mi a helyzet a kódokkal?

– Nos, igen, az még izgalmasabb – válaszolt a kutató láthatóan zavarban. – Öhm… nos, a helyzet az, hogy nem két kódot tartalmaz az eszköz, ahogyan azt feltételeztük, hanem tizenhármat.

– Tizenhármat? – kérdezte döbbenettel Nick.

– Igen. Azt gondoltuk, hogy azokon az ősi iratokon a többes szám a kódokat illetően a Föld és az annunakik bolygójának a helyzetére utal, de úgy néz ki, hogy több bolygóról is szó van.

– Ez végül is nem sokban változtatja meg a küldetést – mondta kissé bizonytalanul Nick.

– Nem! Egyáltalán nem – mondta a kutató –, lehetséges, hogy mindegyik bolygón élnek annunakik, vagy csak többet kell megnéznünk, ha esetleg nem is mindegyiken lennének. A térhajtómű tartalmazza mindet, és képesek vagyunk a reaktorokkal annyi energiát termelni, hogy akár egyhuzamban végig lehessen látogatni mindent, és vissza is térhessünk a Földre.

– Nagyszerű, akkor minden halad a terv szerint – állapította meg Nick. – Gratulálok, uraim! Mindenki készüljön akkor a holnapra! Nem is zavarnánk tovább – és a kosztümös nő társaságában elviharzott.

– Holnap? Mi van holnap? – kérdezte egy kis aggodalommal Zoli.

– Hát a küldetés! – mondta Miroslav úgy, mintha magától értetődő lenne.

– Mi? Már holnap el akarnak buborékozni a téridőbe?

– Itt évek óta minden készen áll erre, és mindenki erre vár, csak ez a hajtómű hiányzott. Tudunk is róla mindent, ezerszer áttanulmányozták, az egész személyzet lassan öt éve haptákban áll, nincs értelme húzni tovább az időt.

Miroslav és a két katona nagy lendülettel kiment az ajtón, Zoli pedig sietett utánuk.

– És most hová megyünk? – kérdezte.

– A szállásodra – válaszolta hátra sem nézve Miroslav.

Hosszú sétákon és liftezésen voltak túl, amikor Miroslav az egyik folyosón kinyitotta a sok közül a második ajtót. A szoba ugyanolyan letisztult volt, akárcsak az egész hajó. Baloldalt egy mosdó volt, jobbra egy zuhanyzó. A kis előtérben egy beépített szekrény állt, és egy kis asztal, szemben az ajtóval tükör. A tükör mellett balra volt egy nyitott ajtó, amelyen belépve balra a fal mellett volt két ágy. Mindkettő mellett egy kis éjjeliszekrény, felettük egy hosszú polc. A szoba jobb sarkában nagy ruhásszekrény, a szoba végén pedig egy nagy asztal egy laptoppal, és a messzebb lévő éjjeliszekrényen személyes tárgyak is voltak már. Az ajtóhoz közelebbi ágyon pedig Zoli holmijai voltak, amelyeket korábban elkoboztak tőle, és jó pár egyenruha volt letéve melléjük.

– Ezek mik? – mutatott rájuk Zoli.

– Egyenruhák. Háromféle terepmintás kinti tartózkodásra, egy pedig a hajóra.

– Kék? Kékben kell járni a hajón?

– Neked igen. A katonáknak fekete, a tudósoknak fehér, a többieknek meg kék.

– Kik a többiek rajtam kívül? – kérdezte Zoli, miközben undorral nézegette a kezében lévő sötétkék ruhát.

– Kulturális szakértők, pszichológus, történész, ilyesmik… mint a szobatársad.

Zoli kis riadalommal nézett fel.

– Ki a szobatársam?

Miroslav, miközben az ajtófélfát támasztotta, elnézett a falra.

– Max. Már ismered, és ő is téged.

Zoli arcán megkönnyebbülés és enyhe öröm is látszott.

– És más mellett nem volt már hely – mondta még Miroslav, mintha nem akarná, hogy véletlenül is kedvességnek gondolja Zoli az elhelyezését.

Zoli bólogatott, majd elővette a cigarettásdobozából a rég várt szálat.

– Azt csak a dohányzóban! – szólt rá Miroslav.

– És az merre? – kérdezte Zoli, szájában már a cigarettával.

– Megmutatom, de akkor már vedd fel hozzá az egyenruhádat.

Zoli kezdte felvenni a sötétkék ruháját, majd annak bal válla felé nézett.

– Ez meg mi? – kérdezte, még mindig a bagóval a szájában.

– Az ENSZ zászlaja, nagyokos. Mindenkinek a ruháján rajta van. Alatta meg a saját országának zászlaja.

Zoli visszanézett a karjára, még maga felé is húzta a rajta a szövetet, hátha lejjebb látja meg.

– Ne keresd – szólt közbe Miroslav –, neked nincs. Nem voltál betervezve.

– Más horvátok nincsenek a hajón?

– Nincsenek, úgy néz ki.

– És magyarok?

– Jaj, tényleg, te félig magyar is vagy – mondta Miroslav úgy, mintha valami problémával szembesült volna.

Zoli szemöldökét felhúzva jelezte, hogy még várja a választ.

– Ööö… nem, konkrétan nincsenek. De az amerikaiak között biztosan találsz. Tudod, hogy van ez. Az amerikai tudósok fele magyar vagy zsidó.

– Vagy magyar zsidó – kontrázott Zoli.

Miroslav elmosolyodott egy kicsit.

– Igen, leginkább. Erről vagytok híresek. Zsidó magyarok, akik sok mindent feltaláltak.

– Azért akkor ennyi erővel kereshetnék itt egy halom horvát tudóst is.

– Ugyan már! – mondta Miroslav úgy, mint aki valami ordító hülyeséget hall –, mi közük a horvátoknak a tudósokhoz?

– Hát ne viccelj – döbbent meg Zoli –, például Nikola Tesla!

– Tesla szerb volt! – förmedt rá Miroslav.

– Horvát volt! – válaszolt emeltebb hangon Zoli.

– Az istenit, szerb volt, ezt mindenki tudja!

– Horvátországban született!

– Igen! Horvátországi szerb volt! Pont ugyanolyan, mint a nagybátyám és sok százezren rajta kívül, akiket elüldöztetek vagy megöltetek, és nem ragaszkodtatok úgy hozzájuk, mint Teslához! – kiabált Miroslav.

– Talán mert Tesla nem kezdett el ránk lőni, és nem gyártott tömegsírokat! – kiabált vissza Zoli.

– Ó, igen? Ha már tömegsírok, képzeld, a nagyapámat és a bátyámat 1942–ben a magyarok mészárolták le! A másik bátyámat és a nővéremet pedig a horvátok végezték ki a kurva usztasa haláltáborotokban!

– Igen? És szerinted ennek nem volt oka? Valami előzménye? Szerinted ott kezdődött minden?

– Oka? Milyen oka van annak, hogy sosem ismerhettem meg egy testvéremet sem, apám meg idegroncs lett miattatok? – kelt ki magából Miroslav.

– Én a saját gyerekemet nem ismerhettem meg soha miattatok! Örülhetsz! – ordította Zoli már remegve.

– Hát lehet, hogy jobban is járt! – kiabálta Miroslav már az ajtóból. Amikor kinyitotta, még visszafordult. – És nem mehetsz bagózni, meg van tiltva, hogy elhagyd a szobát, különben lelőlek, mint egy kutyát!

Nagyot csapódott az ajtó, ahogy berántotta maga után. Zoli ott maradt, és remegett a dühtől, egy könnycsepp is megjelent a szeme sarkában.

– Rohadt csetnik patkány! – morogta magában. Leült, arcát a tenyerébe temette.

Pár óra elteltével Max lépett be a szobába, kezében egy műanyag tálca, olyasmi, mint amit a kórházakban adnak, rajta egy kisebb tál leves és valamiféle hús, krumpli és rizs körettel. Zoli éppen babrált valamit a frissen kapott kék egyenruháján, mellette a pénztárcája hevert az ágyon, belőle szétszórva néhány papír– és fémpénz, igazolványok és a kis fénykép a fekete hajú lányról.

– Helló! – szólt vidáman Max. – Örülök, hogy már itt talállak.

Zoli nem válaszolt, csak felnézett, felhúzta a szemöldökét, és bólogatott.

– Hoztam egy kis vacsorát – folytatta Max, kezében a tállal.

– Köszi, szöszi! – nézett fel rá Zoli. – Tedd csak le ide – mutatott tekintetével az éjjeliszekrényre, és tovább babrált a ruhán.

– Te mit csinálsz? – kérdezte Max, miközben leült a saját ágyára.

– Hát, itt elvileg mindenkinek megvan a saját nemzetének zászlója is a ruháján, de nekem nem jutott, úgyhogy úgy döntöttem, megoldom magamnak.

– Hogyan?

– Így ni! Kész is – mutatta fel Zoli az egyenruhát.

A ruha karján az ENSZ–lobogó alatt oda volt fabrikálva egy fekete, kör alakú felvarró, amelyben a horvát piros–fehér kockás címer is volt, és fölé írva: HOS.

– HOS? A Horvát Védelmi Erők? – hebegett Max. – Zoli, nem bántásból, de biztosan jó ötlet ez?

– Miért? Mert megharagszik majd a szerb?

– Nem jöttök ki jól, mi?

– Volt egy pont, amíg azt hittem, hogy talán ki fogunk jönni egymással, de csak kiderült, hogy egy csetnik patkány.

– Miből derült ki?

– Összevesztünk.

– És min?

– Teslán.

– Teslán? – döbbent meg Max. – Nikola Teslán?

– Igen, rajta.

– Azért ez elég groteszk – mondta.

– A végén már az őseinek sérelmét ecsetelte, hogyan ölték meg a magyarok meg a horvátok a rokonságát, meg hogy milyen jó a soha meg nem született gyerekemnek, hogy nem láthatott engem – mondta Zoli, a végére már felindultan.

Max megnyalta az ajkát, és témát váltott.

– Honnan van egyáltalán ez a felvarró?

– Hát a háborúból, honnan lenne? Őrzöm azóta is.

– Tűt és cérnát honnan szereztél? – kérdezte már valóban érdeklődve Max.

– Ja, igen. Azt a szekrényedben találtam – vágta rá a legtermészetesebben Zoli.

– Turkáltál a cuccaim között? – háborodott fel Max.

– Jól van, nyugi már. Egyáltalán, te minek hozol magaddal tűt és cérnát a galaxis túlvégére?

– Szeretek a kedvenc nadrágomban járni, ez olyan kabala vagy megszokás, és ha elszakadna vagy valami… – magyarázkodott.

– Azért neked is van stikked – nézett végig rajta Zoli összeráncolt homlokkal, de mosolyra álló szájjal –, ezért járkálsz ilyen lazán.

Max elgondolkodott.

– Olyasmi. Szeretek a saját megszokott dolgaimban lenni, ezekben érzem jól magam.

Zoli ajkát lebiggyesztve bólogatott, majd végignézett Maxon, le egészen a lábáig.

– Aztán tornacsukában járulsz majd az istenek elé is? – kérdezte vigyorogva.

Max is elmosolyodott. Egy ideig csendben ültek egymás mellett, aztán Zoli megkérdezte:

– Szerinted tényleg így akar megalázni?

– Ki?

– Miroslav. Most még cigizni sem mehetek ki. Az ő felügyelete alá tartozom, azt csinál velem, amit akar. Így akar bosszút állni egy horváton.

– Hát szerintem – töprengett el Max – valóban lehet benne valami gyerekes bosszúszerűség. Megmutatni a horvátnak, hogy mire vitte egy szerb, hogy első kézből lásd, hova jutott, és még hatalma is van feletted. De kétlem, hogy csak ennyi motivációja lenne. Úgy értem, ez kevés ahhoz, hogy meggyőzze Dmitrijt, hogy bevegyenek az akcióba. Tényleg lehetett elég nyomós érv melletted, hogy látta, milyen katonai tapasztalatod van.

Zoli Maxra nézett, majd bólogatni kezdett, aztán lassan felállt, hogy visszapakolja a pénztárcájába a cuccait. Amikor a lányt ábrázoló kis képhez ért, megállt, és néhány pillanatig nézte. Max pedig Zolit nézte, majd megköszörülte a torkát.

– Ő… ő volt… az anyja?

Zoli továbbra is a képet bámulta.

– Szöszi – törte meg a csendet –, azt filozofáld ki nekem, hogy történhetett ez meg. Ez miért volt jó, hogy megtörténhetett?

Max nem igazán volt tisztában vele, hogy mi történt, csak sejthette az elmondottakból, hogy Zolinak a felesége és a gyereke is meghalhatott a háborúban. Sokáig maga elé nézett gondolkodva, majd belekezdett.

– Órigenész azt mondja, hogy az Éden csak szimbólum, és egy előző szellemi világban volt, ahol minden valaha élő ember élt. Ezen a földön pedig büntetésként annyi időt töltünk, amennyi arányos az édeni bűnbeesésben való részvételünkkel.

– Szóval minél hamarabb meghalsz, annál jobb ember vagy?

– Nem merném tényként kijelenteti. Ez csak egy elmélet.

– Világos – vágta rá Zoli, majd pár pillanatra elcsendesedett, aztán folytatta. – Azért egy olyannak, mint én, aki így itt maradt ezután, figyelembe véve az életemet, biztosan valami rohadt nagy szarban vettem részt már az előző világban is.

A szőke elmosolyodott, megrázta a fejét.

– Ne vedd vér komolyan ezeket a filozófiai elméleteket. Csak az a lényeg, hogy most ki vagy.

– Akkor lehet, hogy még nagyobb szarban vagyok. Az alapján is a pokolra jutok – válaszolta már kicsit kedélyesebben Zoli.

– Nem biztos az. El tudnám mondani, de…

– Hagyjuk máskorra? – mosolygott Maxra.

– Igen, majd ez lesz a következő esti mese.

Zoli visszarakta a pénztárcájába a kis képét.

– Letusolok – szólt Max, és felkelt az ágyról. – Te addig egyél valamit.

– Úgy lesz! – felelte Zoli. Lehuppant az ágyra, és maga elé vette a tálcát.

***

Másnap dél körül járt az idő. Zoli órák óta egyedül volt a szobában. A Nokia 3310–esén a snake–kel játszott, amikor Max kora délelőtt otthagyta. Nem tudta, milyen előkészületek zajlanak, mi történhet, órák óta nem hallott senki felől semmit, de a feszültség érezhető volt a levegőben. Nagy nap volt a mai. Türelme úgy fogyott, ahogy a nikotin utáni vágya nőtt. Az egyik széket a szoba közepére húzta, és ráállt. Zsebéből elővette a pénztárcát, és papírpénzekkel elkezdte betömködni a plafonon lévő tűzjelzőt, amikor lépett be.

– Te meg mit művelsz?

– Jól van, na! Végső elkeseredésemben gondoltam… – végig sem tudta mondani, Max közbevágott.

– Azonnal szállj le onnan! Miroslav pillanatokon belül itt van!

Zoli leugrott a székről, és alig tolta vissza a helyére, a szerb már be is lépett az ajtón.

– Jó napot! – mondta, miközben kezét hátrakulcsolta.

– Mirko! De rég láttalak, hiányoztál már! – mondta Zoli a szoba közepén állva.

Miroslav morcosan nézett Zolira, majd a rajta lévő kék egyenruhájára, és elkerekedett a szeme.

– Mi a szar az ott rajtad? – kérdezte dühvel vegyes döbbenettel, miközben a HOS–kitűzőt bámulta Zoli vállán.

– Ja, ez? Csak gondoltam, pótlom a hazám zászlaját valamivel – felelte flegmán.

– Azonnal szedd le azt a mocskot magadról!

– Uraim! Uraim! Ha megbocsátanak – szólt közbe határozottan Max –, nem biztos, hogy ez a legmegfelelőbb alkalom egy ilyen vitára, most van fontosabb dolgunk is, majd utána lerendezhetik.

Miroslav továbbra is szigorúan bámult Zolira, ő felhúzta a szemöldökét, mintha az kérdezné: mire várunk még? Ekkor a háta mögül egy gyűrött forint bankjegy hintázott le a levegőben, a tűzjelzőből csúszott ki. Mirko mély levegőt szívott be az orrán, majd megszólalt:

– Na, gyerünk! Mozgás, de gyorsan, a rohadt életbe!

Zoli kiment a folyosóra, utána Max, végül Miroslav becsukta az ajtót, és jókora léptekkel indult el a liftek felé. A többiek igyekeztek tartani az iramot. A lift megérkezett, és a 101. emeletre haladtak tovább, majdnem a legfelső szintre. Zoli a liftben megkérdezte:

– Hová is sietünk ennyire?

– A hídra. Megkezdjük a Szanszára–küldetést.

– Szanszára?

– A szobatársadtól kérdezd, miért ez a neve.

Zoli Maxra nézett, Max pedig, mint aki előre elfáradt, a szemét forgatta, és egy sóhajjal csak ennyit mondott:

– Majd később elmagyarázom.

A 101. emeleten Mirko ugyanilyen méretes léptekkel sietett tovább a folyosókon, míg egy nagy, automatikusan két oldalra szétnyíló ajtóhoz érkeztek. Mirko lehúzta a kártyáját a terminálon, és az ajtó szétnyílt. Zoli megpillantotta a hatalmas irányítótermet. Az első, ami szembetűnt, a hatalmas ablak, amit látott maga előtt. Öt–hat méter magas lehetett, és a félkör alakú irányítóterem két oldaláig kanyarodott végig. Olyan volt, mint egy hatalmas felhőharcoló luxusbárja.

A félköríves szoba jobb oldalán léptek be. Tőlük balra volt három speciális fotel, szorosan egymás mellett. Ezek egyfajta pódiumon álltak, és kétoldalt, szemben a híd két oldalán lévő ajtóval, pár lépcső vezetett lejjebb. Ott félköríves formában egy irányítópult húzódott, tele mindenféle berendezésekkel, kijelzőkkel, gombokkal, kapcsolókkal, és nagy, fekete monitorok álltak rajtuk. Zoli középen egy nagyobb kijelzőt látott, és egy speciális irányítópultot, amely egy DJ–pultra emlékeztette. Ez a hosszú, íves irányítópult addig a vonalig tartott, amíg a lépcső, és mellette két lépcsőfok vezetett még lejjebb, ahol már az ablakok vonalában majdnem végig húzódó, ugyanilyen irányítópult helyezkedett el még több monitorral. Ebben a legalsó irányítópultban hét ember ült, fejükön headsettel, és a különböző grafikonokat és diagramokat vetítő képernyőkre meredtek. A felső, kisebb irányítópult felett a plafonon további öt nagy monitor állt. Alattuk Belov őrnagy tüsténkedett a „DJ–pultnál”. Mire Zoli feleszmélt, ismét nyílt az ajtó, és Mamantov tábornok viharzott be rajta, és érkezett meg a három ülés közül a bal oldalihoz.

– Belov őrnagy! Hogy állunk? – kérdezte szigorú tekintettel, sűrű szemmozgásokkal végigtekintve a termen.

– Nos, uram – Belov megsimította a tarkóját, és hátrafordult –, minden rendszer megfelelően működik, gyakorlatilag készen állunk.

Mamantov leült a székébe, kezével a térdére támaszkodott.

– Rendben van, nagyon jó! – mondta.

Ekkor a jobb oldali ajtó nyílt ki, és a szőke, jól öltözött nő lépett be, olyan kosztümben, mint aki épp üzleti tárgyalásra megy. Elegáns öltözékének szoknyája combközépig ért, harisnyát viselt. Magas sarkú, fekete cipőjében lépkedett a jobb oldali üléshez, közben tekintetét le sem vette kinyitható telefonjáról. Amikor a székhez ért, hatalmas kék szemével végignézett Zolin, Maxon, Miroslavon, akik a terem közepén álltak, és Mamantov tábornokon, majd beírt valamit a mobiltelefonjába, aztán becsukta és elrakta.