© Romsics Ignác, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

A térképeket szerkesztette Sebők László

Borító: J. H. Amschweitz: European revue. Kill that eagle, 1914. Országos Széchényi Könyvtár, Térkép-, Plakát- és Kisnyomtatványtár, Jelzet: T 1.902

TARTALOM

ELŐSZÓ

Détruire ou reconstruire l’Autriche-Hongrie? Franciaország dunai politikájának dilemmája a 20. század elején

A brit külpolitika és a „magyarkérdés”, 1914–1946

Olaszország és a román–magyar megegyezés tervei, 1918–1938

Magyarország helye a német Délkelet-Európa-politikában, 1919–1944

A State Department és Magyarország, 1942–1947

Az orosz birodalmi gondolat múltja és jelene

Térképek jegyzéke

Névmutató

ELŐSZÓ

Az elmúlt száz esztendő során Magyarország és vele Európának az a bizonytalan határú köztes övezete, amely a német és az orosz nép, illetve a Baltikum és a Mediterráneum között terül el, négyszer élt át sorsfordító változásokat. Először az első világháború végén, 1918–1920-ban, amikor a soknemzetiségű Osztrák–Magyar Monarchia helyén és holdudvarában kis és középnagyságú „nemzetállamok” jöttek létre. A Párizs elővárosaiban kialakított új rend, amelynek „csendőrévé” az egyik háborús győztes, Franciaország vált, mintegy tíz-tizenöt évig bizonyult többé-kevésbé stabilnak és ellenállóképesnek. Az 1930-as évek elejére megrendült, az évtized végére pedig összeomlott.

1938 és 1941 között a Duna-medencében egy új „új rend” alakult ki, amely a második világháború végéig tartott. Ennek megalkotója a náci Németország volt. Az átrendezés végső célja a Német Birodalom kontinentális hegemóniájának megteremtése s ezzel világuralmi terveinek a megalapozása volt. Ennek mellé- vagy alárendelten szerepet játszott azonban az etnikai sérelmek bizonyos mértékű orvoslására való törekvés is – feltéve, ha ez nem ütközött a német érdekekbe.

Eltérően a néhány éves német impériumtól, amelyet masszív gazdasági és kulturális behatolás előzött meg, a második világháború után kialakult közel fél évszázados szovjet uralom – és ez volt a régió megszervezésének harmadik kísérlete – hirtelen és a szuronyok hegyén érkezett. A térséget gazdaságilag igazán jól működtetni és népeit kulturálisan magához láncolni a Szovjetunió valójában sohasem tudta. Bukásának, illetve kényszerű visszavonulásának egyik mélyen fekvő oka minden bizonnyal az volt, hogy civilizációs szempontból nálánál fejlettebb országokat akart gyarmatosítani.

1989–1990 után, amikor a szovjet birodalom dezintegrálódása megkezdődött, és ennek egyik első lépéseként a szovjet vezetők feladták a birodalom nyugati védőövét, egy újabb átrendeződés ment végbe. Az elmúlt két-három évtizedben „Köztes-Európa” minden tekintetben a kontinens nyugati feléhez kapcsolódott és részben hasonult. Az állami tulajdont magántulajdonnal, a tervutasításos rendszert piacgazdasággal, az autoriter egypártrendszert többpárti demokráciával váltotta fel. S mindeközben csatlakozott az Európai Unióhoz és a NATO-hoz.

A fenti négy fordulat vagy változás alapvető jellemzője, hogy a nagyhatalmak mindegyikben fontos, ha nem sorsdöntő szerepet játszottak. Olykor csak kezdeményezték vagy elősegítették a változásokat, máskor viszont brutálisan rákényszerítették akaratukat az itteni népekre. A 20. századi magyar és kelet-közép-európai történelemnek tehát a nagyhatalmi politika alig túlértékelhetően fontos aspektusa. E kötet tárgya ennek az „akaratátvitelnek” a története. A kötet hat tanulmánya hat nagyhatalom: Franciaország, Nagy-Britannia, Olaszország, Németország, az Amerikai Egyesült Államok és az Orosz (szovjet) Birodalom magyar, illetve Duna-medencei politikáját vizsgálja döntően a 20. század első felében.

A hat tanulmányból öt megjelent a Helyünk és sorsunk a Duna-medencében (Osiris Kiadó, 1996) című tanulmánykötetemben, míg a szovjet-orosz politikával foglalkozó hatodik Az orosz–ukrán konfliktus történelmi háttérrel (Kocsis Kiadó, 2023, társszerzők: Fedinec Csilla, Rácz András) című gyűjteményes kiadványban látott napvilágot. Együttes megjelentetésük mellett harminc évvel ezelőtt és most is azért döntöttem, mert szervesen egymáshoz kapcsolódó tanulmányokról van szó, amelyek kötetbe rendezve minőségileg többet nyújthatnak külön-külön való olvasásuknál. A Helyünk és sorsunk… ráadásul nagyon régóta nem is kapható.

A témából adódóan mindegyik tanulmány forrásbázisának összegyűjtése kiterjedt külföldi kutatásokat tett szükségessé. Ezért e helyen is szeretnék köszönetet mondani azoknak az intézményeknek és alapítványoknak, amelyek annak idején támogatták tanulmányútjaimat. Németországi kutatásaimat (1990) a mainzi Institut für Europäische Geschichte, az amerikait (1991) a Soros Alapítvány, az angliait (1993) a Teleki László Alapítvány Közép-Európa Intézete és a Soros Alapítvány, a franciaországit (1993) pedig a Sorbonne-on belül működő Centre Interuniversitaire d’Études Hongroises finanszírozta. A munka itthoni költségeihez 1992–1994-ben a Teleki László Alapítvány Közép-Európa Intézete járult hozzá.

Göd, 2024. március 1.

Romsics Ignác

DÉTRUIRE OU RECONSTRUIRE L’AUTRICHE-HONGRIE?
Franciaország dunai politikájának dilemmája a 20. század elején

Franciaország dunai politikáját az utóbbi évszázadokban alapvetően mindig keleti szomszédjával (szomszédjaival) folytatott hatalmi rivalizálása határozta meg. Kelet-Európa, illetve a dunai régió népei aszerint ítéltettek meg, hogy ebben a vetélkedésben hova álltak vagy akartak állni. Ebből következett, hogy Párizs a kora újkortól kezdve minden olyan törekvést támogatott, amely – Bethlen Gábortól II. Rákóczi Ferencen át Kossuth Lajosig – a germán-németséget közvetve vagy közvetlenül gyengítette. E támogatásnak természetesen korlátokat szabott Franciaország geopolitikai helye és ereje. Sőt, megesett – mint utoljára a Kossuth-emigráció néhány tagjával és magával Kossuthtal az 1850-es évek végén –, hogy Párizs – ez esetben III. Napóleon – szimpla eszközként használta a magyar rebelliseket, és a döntő pillanatban lelkiismeret-furdalás nélkül cserben hagyta őket. E keserű tapasztalatok alapján rögzült és vált a magyar politikai gondolkodás egyik sarokkövévé az a szállóige, amely szerint Le Dieu est trop haut et la France est trop loin („Az Úristen túl magasan, Franciaország pedig túl messze van”).

Alapvetően az 1867-ben új alapokra helyezett Habsburg Birodalom – és ezen belül Magyarország – megítélése is attól függött, hogy az egységesülő Németországgal szemben Bécs–Budapest milyen politikát folytatott. Mindaddig, amíg feltételezni lehetett, hogy külpolitikai mozgásszabadságát megőrizve a Monarchia a második német császársággal szemben is be fogja tölteni mérséklő és kiegyensúlyozó szerepét, František Palacký híressé vált megállapítása („Ha nem lenne, ki kellene találni!”) Párizsban is népszerűségnek örvendett. Azt követően azonban, hogy Bismarck szövetségi politikája, amelynek legfontosabb célja Franciaország elszigetelése volt, az 1880-as évekre a maga teljességében kibontakozott, s balkáni érdekeinek és terveinek támogatása fejében ennek a Monarchia is részévé vált, érezhetően csökkent a dunai birodalom ázsiója. Eleinte – a századforduló éveiben – még csak a kritikus hangok erősödtek fel, és a Monarchia föderalizálásának különböző szláv programjai, illetve a pánszlávizmus iránt nőtt meg az érdeklődés. Már a háború előtt megfogalmazódott azonban a birodalom nemzeti államokká alakításának programja is. Ez – mint ismeretes – a háború végére a francia külpolitika elfogadott céljává vált. Írásomban e program kialakulását és hivatalos politikává válását követem nyomon néhány jellemző, a francia politikai gondolkodást tükröző s egyben befolyásoló könyv és tanulmány, valamint a Francia Külügyi Levéltár releváns dokumentumai és persze a rendelkezésre álló szakirodalom alapján.

A pánszlávizmusnak és a Monarchia föderalizálásának mint a német expanzionizmus elleni védekezés lehetséges eszközeinek egyik első és nagy hatású propagátora Louis Leger szlavista, a Collège de France tanára volt. A Balkánt és a Monarchia nyugati szlávok lakta területeit monográfiákból és személyes tapasztalatokból egyaránt jól ismerte. 1917-ig több mint húsz könyvet írt, amelyek között szláv nyelvekkel és irodalmakkal, valamint Kelet-Európa és Oroszország történetével foglalkozó művek egyaránt akadtak.

A szláv népek közül különösen közel álltak hozzá a csehek, akik között 1911-ig hat alkalommal járt. Megtanulta nyelvüket, népszerűsítette kultúrájukat, s ők ezért már a háború előtt hálájuk legkülönfélébb jeleivel halmozták el. 1871-ben, a Poroszországtól elszenvedett vereség másnapján Leger elkezdte szerkeszteni és kiadni a Correspondance Slave című lapot, amelynek programja – saját megfogalmazása szerint – „a szláv faj és hazánk közötti szoros szövetség volt Németország telhetetlen ambíciójának visszaszorítása érdekében”.1

A dualizmus trializmussá formálását kezdettől lelkesen támogatta – legyen szó akár a csehek, akár a délszlávok elképzeléseiről. 1882-es balkáni utazását a napóleoni idők, a Fouché irányította Illír Köztársaság emlékeinek szentelte. S mivel nagyon akarta, meg is találta e néhány év infrastrukturális, közigazgatási és mentális nyomait. Az ő interpretálásában vált ismertté és került át a nemzetközi szakirodalomba az a párbeszéd, amely a felszabadult illír tartományokba látogató osztrák császár és helyi kísérője között állítólag ekképpen folyt volna le:

„Kik építették ezt a hidat? – kérdezte a császár a kísérőjétől.

– A franciák, uram.

– Kik ültették ezeket a fákat?

– A franciák, uram.

– Kik kövezték ki ezt az utat?

– A franciák.

– Tulajdonképpen kár – jegyezte meg a császár mosolyogva –, hogy nem maradtak tovább.”

A fejezet zárógondolata: kívánatos az Illír Köztársaság hagyományaira építő, de Bosznia-Hercegovinát is magában foglaló 5 milliós „jugoszláv” egység Monarchián belüli létrejötte.2

A dualizmus trializmussá bővítésének óhaja Leger írásaiban az 1910-es évek elejére a Monarchia etnikai elvű föderalizálásának programjává szélesedett. Az osztrák–magyar nemzetiségpolitika hiányosságai, tévedései és bűnei – csakúgy, mint Seton-Watson, Steed és mások esetében – természetesen nála is fontos szerepet játszottak, és érvrendszerének integráns részét képezték. Egyáltalán nem rejtette azonban véka alá, hogy legfontosabb szempontja saját hazájának a biztonsága. Ha a föderalizálás és a demokratizálás (általános és titkos választójog) programja győzne – írta –, akkor numerikus többségüknél fogva a szlávok válnak a birodalom domináns tényezőjévé, és akkor „Ausztria bizonyosan kiválik a hármas szövetségből, s Franciaországhoz és Oroszországhoz fog közeledni”.

A pánszláv törekvések sem önmagukban voltak érdekesek és fontosak Leger számára. Hanem azért, mert kiválóan beépíthetőknek tűntek a francia biztonságpolitika eszköztárába. A német terjeszkedés feltartóztatása a szláv és a latin népek közös érdeke, hangoztatta, s ezért e két „fajnak” – félretéve ellentéteiket – szövetkeznie kell a közös ellenséggel szemben. E logika mentén jutott el a pánszláv gondolkodók régi álmának, a szláv népek közös hazájának, „Nagy-Szláviának” a gondolatáig. Ennek részletezésébe azonban egészen 1917-ig nem bocsátkozott.3

A világháború kitöréséig hasonló gondolatkörben mozgott a Monarchia másik francia szakértője, Ernest Denis, a Sorbonne történelemprofesszora, valamint Denis tanítványi köre (például Louis Eisenmann) is. „Divatban van a Habsburg Monarchia közeli feldarabolását jósolni”, jegyezte meg a Fehérhegy utáni Bohémia történetéről írott 1903-as munkájában Denis. Ám „azok a kényszerítő körülmények – tette hozzá rögtön –, amelyek a 16. században Ausztria kialakulásához vezettek, most sem szűntek meg”. Ezért bármilyen sérelmeik is legyenek a magyaroknak, lengyeleknek, cseheknek és délszlávoknak, valamennyiüknek érdeke a Monarchia fennmaradása.4

Európa és Ausztria kérdése a 20. század küszöbén című, 1901-ben megjelent munkájában André Chéradame újságíró egyenesen arra a következtetésre jutott, hogy a Monarchia valódi ellensége nem Oroszország és a pánszlávizmus, hanem Németország és a pángermanizmus. Franciaországnak és Oroszországnak tehát – ha helyzetüket jól fogják fel – nem a dunai állam lerombolására, hanem konszolidálására kell törekedniük. Ausztria–Magyarország megerősödésének ez a külső feltétele. A belső pedig a föderalizálás, amely „az emberiség érdeke, és az egyetlen olyan államforma, amely biztosítja az ausztriai népek jogait”. Chéradame biztosra vette, hogy a föderalizálás elkerülhetetlen lesz, s ez majd a birodalom külpolitikai orientációját is megváltoztatja. A német–olasz–román táborból a francia–orosz–bolgár táborba vezeti át, ami az utóbbiak katonai erőfölényét olyan mértékűvé növeli, hogy ettől kezdve a fegyveres konfliktus lehetősége eleve kizárt lesz.5

Természetesen jelentek meg a Monarchia felbomlását prognosztizáló vagy kívánó munkák is. Ezek közül a legismertebb valószínűleg a németgyűlöletéről és republikánus szelleméről ismert írónő, Juliette Lamber, Madame Edmond Adam La patrie hongroise címmel 1884-ben kiadott politikai útleírása volt. Az eddig bemutatott gondolatmenetekkel szöges ellentétben Madame Adam biztosra vette, hogy az osztrák-németek vezette dunai birodalom a „nagy leszámolás” pillanatában Berlin mellé fog állni. Ennek ellenkezőjét tételezte fel viszont a liberális szellemű és függetlenségi érzelmű magyarokról, akiknek a szeparatív törekvéseit éppen ezért melegen támogatta. Egy független, egységes és erős Magyarország létrejöttét tartotta kívánatosnak az ország történelmi határai között. A szlávokkal szemben nagyvonalú politikát javasolt, ám egy esetleges szláv szeparatizmus esetén kíméletlen elnyomást. Madame Adam tevékeny részt vállalt az 1891-es francia–orosz szövetség előkészítésében. „Nagy-Szláviáról”, amiről Leger álmodott, pánszlávizmusról s egyáltalán az orosz befolyás kiterjesztéséről a dunai régióra azonban hallani sem akart. Ez ugyanúgy francia érdekeket sértett volna, mint a német Mitteleuropa-tervek valóra válása. A nemzetiségeket ezért belátásra és a magyar államhoz való ragaszkodásra, a magyarokat pedig Wesselényi és Petőfi szelleméhez méltó nagyvonalúságra szólította fel.6

A Monarchia egészen más jellegű felbomlását prognosztizálta és tartotta kívánatosnak álnéven (Jules Chopin) megjelent 1913-as cikkében Jules E. Pichon. A prágai cseh egyetem francia lektora (1901-től) sem abban nem hitt, hogy a Habsburg Birodalom meg tudja és meg akarja őrizni cselekvési szabadságát Németországgal szemben, sem abban, hogy az államszövetség föderalizálása és ily módon szláv irányítás alá helyezése francia érdek. Mi fog történni ugyanis akkor, ha ez az utóbbi következik be? – tette fel a kérdést cikkében. „A szlávok bizonyosan a nagy szláv birodalom, Oroszország felé fordulnak, amint ezt mostantól Bulgária, Montenegró és Szerbia teszik. Egy ilyen osztrák–orosz szövetség pedig még súlyosabban veszélyeztetné az európai egyensúlyt, mint az osztrák–német” – válaszolta. Az egyetlen megoldás ezért „Ausztria megszüntetése”. A birodalom helyén azonban – s ebben már nem Madame Adamot követte Pichon, hanem Leger és mások föderációs terveit radikalizálta – etnikailag „homogén, szabad és független kis államok: Bohémia, Ausztria (Felső- és Alsó-), Galícia, Dalmácia stb. fognak szerényen kialakulni”. Azért pedig, hogy a nagyhatalmak játékszerévé ne váljanak, e kis államok nyilván szoros szövetségre lépnek majd egymással, mint ahogyan a Balkánon ez már el is kezdődött. Ily módon – fejezte be cikkét Pichon – Palackýnak nem a Monarchia létjogosultságával kapcsolatos megállapítása fog hosszú távon igazolódni, hanem az, amit a frankfurti német nemzetgyűléshez intézett üzeneteiben Bohémia német állammá válásának lehetőségéről mondott: „Léteztünk Ausztria kialakulása előtt, és létezni fogunk a megszűnése után is.”7

Madame Adam és Pichon tanár nézetei az első világháború előtt nem tettek szert nagyobb befolyásra. A francia közvélemény és politikai gondolkodás meghatározó körei meg voltak győződve arról, hogy a közép- és kelet-európai politikai egyensúly legjobb biztosítéka – minden hibája és belső gyengesége ellenére – az Osztrák–Magyar Monarchia, amelynek átalakítása, modernizálása valószínűleg igen, de felbomlása egyáltalán nem francia érdek. A háború kirobbanását követő hónapokban ez a helyzet annyiban változott, hogy felerősödtek azok a vélemények, amelyek a Monarchia felosztását ajánlották, követelték vagy egyszerűen csak jósolták. Ugyanakkor továbbra is elhangzottak érvek a birodalom megőrzése, illetve modernizálása mellett.

A Monarchia nemzeti államokká alakításának két leghangosabb protagonistájává a föderalizálás két csalódott bajnoka vált: Louis Leger és Ernest Denis. „Ausztria elmulasztotta betölteni történelmi hivatását.” „Ausztria Németország előőrsévé vált”, amely így kijutott a Földközi-tengerhez. „Ausztriának tehát el kell tűnnie” – hangoztatta Leger már 1914 végén, 1915 elején.8 Hasonló megállapítások találhatók Denis írásaiban is. „Nagy-Szerbiával” foglalkozó munkájában például a következőket írta: „A Habsburgok betölthették volna Németország felügyelőjének a szerepkörét, ám ők ezt visszautasították, és most már túl késő ehhez visszatérni. A Habsburgoknak el kell tűnniük. Az új Európa stabilitásának legelső feltétele Ausztria megszűnése.”9

Néhány „részletkérdésben” azonban különbözött a két szerző véleménye. Leger ekkor még három utódállammal számolt: az etnikailag-nyelvileg német és magyar Ausztria–Magyarországgal, a Bohémiából, Moráviából, Sziléziából és Szlovákiából alkotandó új királysággal és a Szerbia gyámsága alá utalt nagy délszláv konföderációval. A maradék területek közül Galícián Oroszország és az újraegyesítendő Lengyelország osztozott volna, míg Erdély Romániához, Bukovina Romániához és Oroszországhoz, Trentino, Trieszt, Pola és a szomszédos dalmát területek pedig Olaszországhoz kerültek volna.10

A Duna-medence Denis által rajzolt térképe három lényeges ponton tért el Leger víziójától. Először: osztrák–magyar államszövetség helyett Denis már ekkor önálló Ausztriával és önálló Magyarországgal számolt. Másodszor: történelmi, földrajzi, gazdasági okok miatt és a magyarok „érzelmeire” is tekintettel Erdélyt – széles körű politikai autonómiával felruházva – inkább Magyarországnál hagyta volna. S végül harmadszor: újrafogalmazta a Pozsony és Zágráb közötti szláv korridor addig főleg pánszláv álmodozók által dédelgetett több mint fél évszázados tervét. Ebben az egy esetben – írta – „magasabb rendű megfontolásokból elkerülhetetlen a nemzetiségi elv megsértése”. Denis-nek lényegében két ilyen „magasabb rendű” szempontja volt. Egyrészt kijárat biztosítása a cseheknek a tengerhez és egyben az északi és a déli szlávok közötti összeköttetés megteremtése, másrészt a németek és a németek „szolgáivá s ügynökeivé” lett magyarok elválasztása.11

Még ugyanebben az évben, tehát 1915-ben Denis másik könyvvel is jelentkezett. Ebben Szerbia történetét adta elő, és a zárófejezetben a leendő nagy délszláv állam határait ismertette. A magyar–jugoszláv határ nagyjában-egészében a trianonit előlegezte. Keleten a Maros vonalát követte úgy, hogy Arad és Szeged nem került Jugoszláviához, középen Szabadka magasságában szelte át a Bácskát, majd észak felé kanyarodva a Dunát Baja magasságában érte el. Innen a Mura és a Dráva találkozása felé tartott nyugatra, a Dráva mentén.12

Azt, hogy Denis és Leger véleménye milyen mértékben általánosítható és azonosítható az 1914–1915-ös francia közvéleménnyel, természetesen igen nehéz megbecsülni. Mindenesetre igen jellemzőnek tarthatjuk, hogy Edith Marjanović, aki ilyen szempontból is áttekintette a francia sajtót, 1914–1915-ből mindössze négy olyan közleményt talált, amely a Monarchia felbomlása helyett annak átalakulását latolgatta. Ezek közül három trializmusban (Ausztria–Magyarország–Bohémia), egy pedig egy négy egységből álló föderációban gondolkodott (a negyedik tagállam Horvátországból és a csatlakozó délszláv területekből állt volna).

A többség – közöttük Stephen Pichon, a Petit Journal szerkesztője, későbbi külügyminiszter – a Monarchia felbomlását valószínűsítette.13

Leger s különösen Denis nemcsak könyvekkel, hanem a propaganda publicisztikai és szóbeli eszközeivel is harcoltak eszméik érvényre juttatásáért. Edvard Benešsel együttműködve Denis 1915 májusától szerkesztette a La Nation Tchèque című lapot. Ez ahhoz hasonló szerepet töltött be a latin világban, mint a Seton-Watson szerkesztésében 1917-től Londonban megjelenő New Europe az angolszász országokban. 1916. március 16-án elnökölt azon a Sorbonne nagyelőadójában megtartott értelmiségi összejövetelen, amely immár határozottan követelte a Habsburg Birodalom megszüntetését és egy csehszlovák állam létrehozását. A francia hadicélok kidolgozására 1916-ban létrehozott bizottságban ugyancsak a Monarchia feldarabolása mellett szólalt fel.14

Eltérően az idézett írásoktól, a francia kormánypolitika csak sokkal körülményesebben, a mindenkori hadi helyzethez rugalmasan alkalmazkodva és jóval később jutott el a Monarchia teljes felszámolásának programjáig. A hivatalos francia hadicélok között kezdetben Elzász-Lotaringia visszaszerzése és optimális esetben a Saar-vidék és a Rajna bal partjának annektálása, valamint Lengyelország újraegyesítésére és autonómiájának biztosítására vonatkozó követelések szerepeltek. (Ez utóbbiakat a szövetséges Oroszország egyébként nagymértékben „belügyének” tekintette, s a lengyel állam függetlenségét elfogadhatatlannak tartotta.)15

Saját táboruk erősítése érdekében az 1915–1916-os titkos szerződésekben a szövetségesek ugyan jogosnak ismerték el Szerbia, Olaszország és Románia igényét bizonyos osztrák–magyar területekre, ám ez még nem jelentette a Monarchia megszűnését, hanem csak megcsonkítását. (Románia Erdélyt, Bukovinát és a Bánságot, Olaszország Dél-Tirolt, Goriziát, Isztriát és Észak-Dalmáciát kapta volna, Szerbia pedig lényegében minden más délszláv területet, kivéve Horvátországot és Szlovéniát.) Másrészt ezen ígéretek koncepciózusságához, illetve végiggondoltságához is kétségek fértek. Inkább rögtönzésként, egy adok-veszek játék pillanatnyi ígérvényeiként, semmint egy távlatos jövőkép egymáshoz szervesen illeszkedő elemeiként foghatók fel.

Számos bizonyíték hozható fel amellett, hogy a francia kormánypolitika a háború első felében inkább a Monarchia fenntartását, semmint megszűnését tartotta kívánatosnak. Szazonov orosz külügyminiszterrel folytatott 1915. januári beszélgetését Maurice Paléologue pétervári követ az alábbiak szerint kommentálta és jelentette Párizsba: „Ausztria kérdése az egyetlen, amellyel kapcsolatban nézetkülönbségre kell felkészülnünk az orosz kormánnyal szemben. Mindaddig, amíg létezni fog Németország és Olaszország, Ausztria fenntartása az érdekünk.” Leger 1915. április 2-i memorandumát, amelyben a csehkérdéssel foglalkozott, és vagy teljes függetlenséget javasolt a cseheknek, vagy a magyarokéval egyenlő státust a Monarchián belül, az illetékes külügyi tisztviselő (valószínűleg Laroche, a későbbi békekonferencia egyik francia kulcsfigurája) így minősítette: „[…] semmi újat nem tartalmaz, történelmi emlékeket idéz, és a csehek aspirációit sorolja fel minden argumentáció nélkül és némiképp pontatlanul.” Maga Berthelot, aki a francia diplomaták közül valószínűleg a legközelebb állt Benešhez, 1916. augusztus 8-án a cseh légió felállításával kapcsolatban így tájékoztatta Paléologue-ot: „[…] nincs még itt az ideje annak, hogy döntsünk Bohémia sorsáról.” Ugyanilyen kitérő választ kapott Briand miniszterelnöktől és külügyminisztertől Beneš, a párizsi Csehszlovák Nemzeti Bizottság titkára is, amikor 1916 decemberében a teljesen önálló csehszlovák állam létrehozásának támogatását kérte a francia kormánytól. A válaszból és a válasz szövegtervezeteiből egyértelmű, hogy Franciaország a leghatározottabban elzárkózott a független csehszlovák állam, illetve a Monarchia megszüntetése melletti kötelezettségvállalás elől. Végül hivatkozhatunk a francia békejavaslatok kidolgozásának céljával felállított bizottság (Comité national d’études sociales et politiques) 1916-os ajánlására is. Hosszú és heves vita után ez végül úgy foglalt állást, hogy Franciaországnak nem az Osztrák–Magyar Monarchia megszüntetése, hanem föderalizálása az érdeke.16

Az a szakirodalomban felbukkanó állítás, mely szerint „a háború első éveiben a francia kormány támogatta a kettős monarchia megszűnését, szláv és román nemzetiségeinek függetlenségét vagy csatlakozásukat nemzeti anyaállamukhoz”, továbbá hogy „a francia tényezők ugyancsak készen álltak 1914 végén a kettős monarchia felszámolására”,17 túlzás, illetve félreértés. Alapja az az 1914. december 31-i, Bordeaux-ban keltezett dokumentum, amelyet tévesen többen a francia vezérkar álláspontjának tulajdonítanak, noha azt minden kétséget kizáróan egy Ausztria–Magyarországról menekült román nemzetiségű személy állította össze, a vezérkar csupán iktatta és minden kommentár nélkül köröztette mint hangulatjelentést.18

Összefoglalva a fentieket tehát azt mondhatjuk, hogy a háború első felében Franciaországnak nem volt világosan kialakult és hosszú távra érvényes dunai politikája. A háborús győzelem érdekében – szövetségeseivel együtt – különböző és részben egymásnak ellentmondó ígéreteket tett (Szerbia versus Olaszország); tolerálta a Monarchia emigráns nemzetiségi politikusainak működését Párizsban, sőt, 1916-tól a cseh hadifoglyok körében folytatandó toborzást is megengedte. Ám a Monarchia felosztását expressis verbis nem mondta ki. Az alapdilemma tehát eldöntetlen maradt.

Ugyanez a bizonytalanság vagy inkább szándékos homályosság jellemezte azt az 1917. január 10-i közös jegyzéket is, amelyben Wilson elnök kérésére az antanthatalmak először nyilatkoztak nyilvánosan és összehangoltan dunai politikájukról. A sokat idézett szöveg említést tett a Monarchia háborús felelősségéről, és az aláíró hatalmak hadicéljának ismerte el „az olaszok, szlávok, románok és csehszlovákok felszabadítását az idegen uralom alól”. A szakemberek egy része – így például az 1914. decemberi dokumentummal kapcsolatban is idézett Kalervo Hovi – ezt a Monarchia felosztása melletti kötelezettségvállalásként interpretálja. Mások, közöttük Edith Marjanović, Zbyněk Zeman vagy az amerikai David Kelly viszont úgy magyarázzák, hogy az „idegen uralom alóli felszabadítás” a Monarchia föderalizálásaként, illetve nemzetiségi autonómiák kialakításaként értelmezendő.19 Az utóbbi mellett szól, hogy a közös jegyzék alapját képező francia memorandumban, amely kizárólag francia szempontból tekintette át a békefeltételeket, egyetlen szó sincs a Monarchia felosztásáról, önálló délszláv vagy csehszlovák államról. A Monarchia tartományai közül csupán Horvátország szerepel konkrétan az anyagban, de Horvátország is csak olyan összefüggésben, hogy Szerbiával és Montenegróval együtt osztozhat majd a nem olasz dalmát területeken.20

Ám még ha Hovi interpretálását fogadjuk is el, amely szerint tehát 1916–1917 fordulóján a Habsburg Monarchia egységének a megszüntetése és lehetőség szerint új csehszlovák és jugoszláv állam létrehozása is a francia hadicélok között szerepelt, nagy jelentőséget tulajdonítani ennek akkor sem szabad. Ez a kormányálláspont ugyanis, ha létezett egyáltalán, igen rövid életűnek bizonyult. A román front összeomlása 1916 végén és az első orosz forradalom 1917 februárjában, tehát a hadi helyzet kedvezőtlen alakulása, valamint az új osztrák–magyar uralkodó, IV. Károly különbéke kötésére irányuló szándéka azokat látszott igazolni, akik nem a dunai birodalom felosztását, hanem korszerűsítését vélték francia érdeknek. A francia vezérkar, amely a távlatos koncepciók kidolgozása terén érdekes módon mindvégig aktívabb volt a külügyminisztériumnál, 1917 első felében két ilyen szellemű memorandummal is jelentkezett.

Mindkét előterjesztés a körvonalazandó német Mitteleuropa lehetséges ellensúlyait kereste, és mindkettő a Monarchia tovább élésével számolt. Részletkérdésekben azonban már nagyon különbözött a két terv. Az egyik – a szláv nemzetiségű területek esetleges leválásával mit sem törődve – porosz Szilézia és a délnémet területek Ausztriához csatolásával egy erős katolikus konföderációt kívánt szembeállítani a protestáns, agrárius és militarista porosz Északkal.21 (Ugyanez a terv a francia hadicélok kidolgozásával foglalkozó értelmiségi bizottságban is felmerült 1916-ban. Denis-vel vitázva itt François Wendel gyáros figyelmeztetett arra, hogy a nemzeti elvet méltatlanul lobogtatják, ha arra használják fel, hogy „megöljék vele a Habsburgokat”, és „nevében összekovácsoljanak 70 millió németet Ausztriából és a Reichből”. „Egy elég erős Ausztriára volna szükség ahhoz, hogy ne legyen Berlin csatlósa; olyan Ausztriára, amelytől elveszik ugyan Csehországot, Erdélyt és Galíciát, de megnövelik Dél-Németországgal.”22)

A másik vezérkari anyag a háború előtti föderalizálási tervek szellemében a Monarchia nemzeti-etnikai egységekből álló konföderációvá alakítására tett javaslatot. Jelenlegi („dualista és feudális”) formájában a Monarchiának valóban „el kell tűnnie”. De ha csak annyi történik – hangsúlyozta a szerző –, hogy a birodalom elemeire bomlik, akkor valójában csak Németország dolga válik könnyebbé, hiszen a tengeri kijárat nélküli és egymásra féltékeny független kis államok valósággal versengeni fognak nagy szomszédjuk kegyeiért. A teendő és a jelszó tehát nem „delenda Austria!”, hanem „constituenda Austria!” – éspedig független és demokratikus nemzeti államok önkéntes társulásának a formájában, de továbbra is a Habsburgok jogara alatt. Az új birodalom négy nemzeti és egy multietnikus területi egységből állt volna: Ausztriából, Bohémiából (morva és cseh területek Szlovákia nélkül), „Kis-Magyarországból”, Horvátországból (a birodalom horvát, szlovén, szerb és dalmát területei), valamint Erdélyből. Régi birtokállományából a Monarchia elveszítette volna Bukovinát, amelyen Románia és Oroszország, valamint Galíciát, amelyen Lengyelország és Oroszország osztozott volna. Az Olaszországnak és Szerbiának tett 1915-ös ígéreteket a memorandum csak részben javasolta beváltani. Itália megkaphatja Tirolt és Goriziát, de Isztriát és Észak-Dalmáciát nem, mert ezek a területek létfontosságúak a Monarchia számára. Még nagyobb hibának tartotta volna a szerző a kulturálisan olyannyira különböző délszláv területek egyetlen állammá formálását. Szerbia megkapta volna Montenegrót, Bosznia-Hercegovinát és Dél-Dalmáciát (Cattaróig), de a Monarchia integráns és túlnyomóan katolikus délszlávok lakta területeit nem. „Háromévi háború után – fejeződik be a csaknem 50 oldalas összeállítás – ideje többet gondolni magunkra és kevesebbet másokra; a dicső békét, melyet Franciaország olyannyira kiérdemelt, nem szabad késleltetni olyan részletkérdésekkel, mint a szerbek vagy a románok többé vagy kevésbé intranzigens követelései.”23

E két vezérkari összeállításban megfogalmazott gondolatok természetesen a külügyminisztériumban is jól ismertek voltak, és alapját képezték azoknak a tárgyalásoknak, melyeket Franciaország, illetve szövetségesei folytattak IV. Károllyal 1917-ben.

A vezérkar és más konzervatív-royalista körök Monarchia- és Habsburg-barát elképzeléseit Denis és Leger, illetve radikális-szabadgondolkodó és részben szabadkőműves társaik hevesen támadták. 1917-es újabb könyvében Leger éles szavakkal kelt ki azok ellen a „naiv katolikusok ellen, akik arról álmodnak, hogy a lutheránus Poroszországgal szemben az ultramontán Ausztria ellensúlyt képezhet”. 1915-ös koncepcióját tovább építve egy nagy pánszláv konföderáció tervét vázolta fel. Elképzelése szerint ennek Lengyelország, Csehszlovákia, Jugoszlávia és Bulgária lett volna tagállama, de Románia és Görögország is csatlakozhatott volna hozzá. A konföderáció északi és déli tömbje között a Nyugat-Magyarországon átvezető szláv korridor biztosította volna az összeköttetést. 1915 óta, amikor francia részről Denis először vetette föl ezt a gondolatot, a szláv korridor keskeny folyosóból 80–100 kilométer széles övezetté tágult, keleti irányban egészen a Balatonig nyújtózkodva.24

Tovább agitált Denis is. „Egyetlen megoldás létezik; a kettős monarchia helyén független államok sorának a létrehozása: elsősorban a szerb–horvát királyságé, amelyhez a szlovének is csatlakozni fognak, és amely a Duna jobb partjáig fog terjedni; és a csehszlovák államé, amely a folyó bal partjáig terjed majd – északon Lengyelországra, keleten Oroszországra támaszkodva” – hangoztatta a szlovákokról írott 1917-es munkájában.25

Denis és Leger álláspontjához hasonló szellem hatotta át a szövetséges és semleges országok szabadkőműveseinek 1917. június 28–30-án Párizsban ülésező kongresszusát is. André Lebey, a kongresszus előadója négy pontban foglalta össze a szabadkőművesség legfontosabb háborús céljait. Ezek a következők voltak:

– Elzász-Lotaringia visszaszerzése;

– Lengyelország egységének és függetlenségének a helyreállítása;

– Bohémia függetlensége;

– a Habsburg Birodalom elnyomott nemzetiségeinek felszabadítása vagy egyesítésük olyan államokban, amelyeket ezek a népek népszavazás útján hoznak létre.26

A radikálisok, szlávbarátok, szabadkőművesek és a Monarchia emigráns nemzetiségi politikusainak minden erőfeszítése ellenére a francia kormánypolitika 1917 végéig továbbra sem mondta ki a döntő szót a dunai birodalom jövőjéről. Ez derül ki Benešnek abból az 1917. december 12-i memorandumából, amelyet Foch tábornok kérésére állított össze a Monarchián belüli szabotázsakciók tárgyában. A különbéke-kísérletek eredménytelenségét érzékelve a francia vezérkar arra készült, hogy a Monarchia hátországában nagyarányú zavarkeltő akciók szervezésébe kezd. Úgy tervezték, hogy ennek bázisa a birodalom nemzetiségi lakossága lesz. Beneš indignálódott, de öntudatos válaszából világosan kitűnik, hogy ő is és a többi nemzetiségi vezető is „tiszta és pontos politikát” követelt a Monarchiával szemben. A pillanatnyi helyzetet úgy ítélték meg, hogy az antant magára hagyta Szerbiát, Romániát és a dunai birodalom nemzetiségeit, hiszen a különbéke-tárgyalásokon a Monarchia „föderalizálásának programját” képviseli. Miért kockáztassanak ezek a népek – tette fel a kérdést a cseh politikus –, ha „úgy látják, hogy az antant habozik elfogadni nemzeti függetlenségük elvét, s ha a szövetséges államférfiak kíméletes politikát folytatva megpróbálják megértetni Ausztriával, hogy megmenthető, s keresvén a módját, hogy Németországtól elválasszák, még a pacifista intrikát is favorizálják”?27

Ami Angliát és az Egyesült Államokat illeti, Beneš szemrehányása indokolt volt. Londonban és Washingtonban valóban csak 1918 tavaszára–nyarára vált véglegessé a Monarchiára kimondott halálos ítélet.28 Franciaország esetében azonban, amely hosszú bizonytalankodás után éppen ezekben a hetekben döntött véglegesen a Monarchia felosztása mellett, idő utáni volt a kritika. A döntő fordulatot, amely 1917 végén kezdődött, két esemény indította el: a második orosz forradalom, amellyel Franciaország elvesztette legfontosabb kontinentális szövetségesét; s a november 17-i kormányváltozás, amelynek eredményeként a miniszterelnöki székbe Clemenceau került, a külügyminiszter pedig Stephen Pichon lett. Az addigi vezetéssel szemben mindketten a Monarchia felosztásának hívei voltak; az oroszországi fordulat csak megerősítette őket meggyőződésükben.

A régi koncepció kormánypolitikává válásának első nyilvánvaló jele egy 1917. november 26-i memorandum volt, amelyet a külügyminisztérium politikai osztályának a vezetője, Pierre de Margerie jegyzett. Ez voltaképpen a lengyelkérdéssel, pontosabban az új Lengyelország Németországgal szembeni felhasználhatóságával foglalkozott – immár a háború utáni időkre gondolva. Kitért azonban a régió többi országára is. Megállapította, hogy a „germanizmus” elleni védelem legfontosabb oszlopa Keleten a jövőben Lengyelország lesz, a másik fontos pillér pedig egy „megnövelt Románia”. „A germán expanzió elleni védőövet – folytatódik a dokumentum – megfelelően egészítheti ki új államok létrehozása Keleten.” Semmi kétség, hogy ezek az új államok csakis a Monarchia helyén és a Monarchia helyett jöhettek létre. De Margerie ezt is feltétlenül támogatandónak ítélte. A következő hetekben ezt a koncepciót a politikai osztály vezetője más összefüggésben is megismételte, és hozzátette, hogy azt nemcsak Pichon külügyminiszter, hanem Clemenceau és Foch tábornok is magukévá tették és támogatják.29

Az új francia álláspont kifejeződött abban is, hogy a vezérkar nagyarányú szabotázsakciókat készített elő a Monarchiában; továbbá hogy 1917. december 16-án Pichon aláírta a párizsi Csehszlovák Nemzeti Tanács vezénylete alatt álló csehszlovák hadsereg felállításáról szóló dekrétumot.

A Monarchiával szemben követett francia kormánypolitika 1917 végi egyértelművé válását három 1918. tavaszi esemény tette véglegessé: a német–orosz különbéke aláírása Breszt-Litovszkban márciusban, a IV. Károllyal folytatott különbéke-tárgyalások végleges zátonyra futása áprilisban (Sixtus-affér), és végül egy vámunió felé mutató, szoros gazdasági együttműködést előíró egyezmény aláírása a Monarchia és Németország között 1918. május 14–15-én Spában. A francia biztonságpolitika szempontjából egyik katasztrofálisabbnak tűnt, mint a másik. A keleti szövetséges nemcsak kilépett a háborúból, hanem szabad kezet adott Németországnak Ukrajnában, a Baltikumban és Lengyelországban. A Monarchia pedig ahelyett, hogy távolodott volna Németországtól, még szorosabbra fonta kötelékeit vele. Minden Leger-t, Denis-t és társaikat látszott igazolni. Kétértelműségeknek többé nem volt helyük; a Quai d’Orsay vonalvezetése 1917 végétől s különösen 1918 tavaszától teljesen egyértelművé és világossá vált. Ennek lényegét 1918. április 19-i szenátusi beszédében – közönségét megnevettetve – Clemenceau így foglalta össze: „Az osztrákok egy szétesőben lévő nép. Nem gonosz emberek; olyanok, mint az elváló szeretők.”30

Egyértelmű koncepciójának megfelelően 1918 tavaszán és nyarán Franciaország azt követelte szövetségeseitől, hogy ne csak Lengyelország, hanem Csehszlovákia és Jugoszlávia függetlenségét is vegyék fel hadicéljaik közé, s a csehszlovák és délszláv emigráns bizottságokat ismerjék el kormányként. (1918. áprilisi római kongresszusukon ugyanezt kérték a Monarchia úgynevezett elnyomott népeinek a küldöttei is.) Anglia kivárása s a leendő délszláv államban riválist sejtő Olaszország merev ellenállása miatt Franciaország ezt a célját 1918 nyaráig nem érte el. Az európai szövetségesek 1918. június 3-i közös nyilatkozata csak Lengyelország függetlenségét támogatta. Csehszlovákia és Jugoszlávia esetében viszont továbbra is kitértek a konkrét kötelezettségvállalás elől. Az említett dokumentumban csupán kedvező megítélésükről biztosították e népek aspirációit. Június 29-én Párizs így egyedül ismerte el a Masaryk és Beneš vezette Csehszlovák Nemzeti Tanácsot mint a cseh és szlovák nemzet hivatalos képviselőjét, és a leendő csehszlovák állam kormányának bázisát. Hasonló lépésre Anglia augusztus 9-én, az Egyesült Államok pedig csak szeptember 3-án szánta el magát. (Olaszország tiltakozása miatt Jugoszlávia hasonló elismerésben a háború befejezéséig nem részesült.)31

A németellenes kelet-európai „védőöv” potenciális tagállamainak előzetes elismerését követően, 1918 végén és 1919-ben Franciaország azért küzdött, hogy új dunai szövetségesei minél erősebbek, Ausztria és Magyarország pedig minél gyengébbek legyenek. Ismeretes, hogy a Duna-medence új országhatárai a cseh, román és délszláv politikusok mértéktelen, a nemzetiségi elvre nyíltan fittyet hányó követelései, illetve az amerikai, olasz és angol delegátusok mértékletesebb, a vesztesekre is tekintettel levő javaslatai közötti kompromisszumok eredményeként alakultak ki. A békekonferencia plenáris és bizottsági vitáiban Franciaország szakértői és politikusai – eltekintve az olyan semmivel sem igazolható óhajoktól, mint például a szláv korridor terve, amit végül a franciák is elvetettek – vagy a cseh, román és délszláv követeléseket támogatták, vagy közvetítőként igyekeztek fellépni. Ezért amiatt, hogy az olyan etnikailag magyar és határ menti területek is elkerültek Magyarországtól, mint amilyen a Csallóköz, a Szatmárnémeti és Nagyvárad közötti sáv vagy Észak-Bácska volt, a döntéseket hozó négy nagyhatalom közül a felelősség oroszlánrésze Franciaországra hárult. Abban, hogy Franciaország így járt el, döntően stratégiai és biztonságpolitikai szempontok játszottak szerepet, etnikai vagy gazdasági megfontolások csak jóval kevésbé.32

Nehéz rangsorolni, hogy Lengyelország után, amely mindvégig az egyes számú favorit volt, melyik dunai országra számított jobban Franciaország a három lehetséges közül. Legszorosabb kapcsolatokkal kétségkívül Beneš rendelkezett Párizsban, s a legtöbb bizalmat is ő kapta. A primus inter pares mégis inkább az új Nagy-Románia lett. Stratégiai szempontból benne látták Párizsban a kelet-európai védőöv déli erősségét. Gazdaságilag pedig úgy kezelték, mint „egy több mint 15 milliós igazi francia gyarmatot”, „ahol kereskedelmünket és iparunkat egyaránt fejleszteni tudjuk”. Kulturális szempontból az egész oktatási rendszert francia minták szerint kívánták átszervezni, és a „román ifjúság szellemi nevelését” is kézbe vehetőnek gondolták.33

Ez az 1917 végétől következetesen érvényesített koncepció a magyar békeszerződés 1920. júniusi aláírásáig egyetlenegyszer látszott meginogni: 1920 tavaszán, a magyar békedelegáció Párizsba érkezését követően kezdeményezett kétoldalú francia–magyar tárgyalások során. Mint azt a francia történészek közül Pierre Renouvin, a magyarok közül pedig Ormos Mária és Ádám Magda már kimutatták, a magyar közeledés kedvező francia fogadtatásának személyi és tárgyi okai egyaránt voltak. A radikális dunai átrendeződés koncepcióját elfogadó és azt érvényesíteni is tudó vezetés 1920 januárjában megbukott. Poincaré, Clemenceau és Pichon helyébe olyan politikusok (Deschanel, Millerand, Paléologue) léptek, akik a háború utolsó szakaszában is inkább a Monarchia korszerűsítésével, semmint megsemmisítésével rokonszenveztek. A felbomlás előtti állapotot visszaállítani már természetesen nem lehetett, ezt nem is akarták. Aggasztónak találták viszont, hogy a térség körvonalazandó új szövetségi rendszeréből a földrajzi centrumot jelentő Magyarország kimaradt, s hogy a béketárgyalásokon oly méltánytalan elbánásban részesült. Ezért megfontolásra érdemesítették azt a magyar ajánlatot, amely a határ menti, döntően magyarok lakta területek megtartása fejében messzemenő gazdasági és politikai koncessziókat ajánlott fel Franciaországnak.34

Az 1917 végére kialakított és azóta következetesen érvényesített dunai politika felülvizsgálata terén ennél tovább azonban az új vezetés sem jutott, s kérdéses, hogy egyáltalán akart-e jutni. Apponyi párizsi beszédének és a magyar békedelegáció memorandumainak a hatására a Londonban ülésező Nagykövetek Tanácsa ugyanis éppen azokban a napokban (1920. március–áprilisban) tárgyalta meg még egyszer a magyar határok ügyét, amikor Párizsban a titkos francia–magyar megbeszélések zajlottak. Az etnikai elv következetesebb érvényesítéséért – konkrétan a Csallóköz megtartása és Székelyföld széles körű autonómiával való felruházása merült fel – elsősorban az olasz delegátusok emeltek szót. De kezdetben az angolok – például Lloyd George – is hajlottak a békeszerződés szövegének, illetve az előzetesen megállapított magyar határoknak a módosítására. Ezzel szemben a francia delegátus mindvégig szilárdan kitartott a békekonferencia korábbi döntései mellett. Igaz, Franciaországot Londonban az a Philippe Berthelot képviselte, aki Beneš közeli barátja s Denis és Leger jó ismerőse volt. Semmi alapja azonban azt feltételezni, hogy Berthelot saját szakállára, új főnökeivel szembehelyezkedve képviselte ezt az álláspontot. A tárgyalások menetéről precízen tudósító táviratai35 ugyanis minden reggel ott feküdtek Paléologue asztalán, aki, ha akarta, nyilván utasíthatta volna beosztottját szigorú álláspontjának a megváltoztatására. Berthelot azonban nem kapott ilyen utasítást, s ez nem tekinthető véletlennek. A hallgatás azzal magyarázható, hogy a Magyarország és szomszédai közötti gazdasági együttműködést és politikai közeledést, amelyre 1920 tavaszán kétségkívül nagyobb hangsúly helyeződött, alapvetően az új vezetés is a trianoni békeszerződés keretei között képzelte el, s a békeszerződéshez csatolt kísérőlevél bizonytalan ígéretén túlmenő kötelezettségvállalásra a Millerand–Paléologue-csapat sem volt hajlandó. Ez az álláspont tükröződik a francia külügyminisztérium 1920. március–júniusban kibocsátott, általában Paléologue által szignált vagy aláírt követ utasításaiban is.36 Franciaország dunai politikájában ezért véleményem szerint 1920 tavaszán sem következett be törés vagy módosítás, hanem ami ténylegesen történt, az pusztán a módosítás lehetőségének a megfontolása volt – minden következmény vagy konkrét korrekciós lépés nélkül.

Érdemi korrekcióra – mint tudjuk – a következő másfél évtizedben sem került sor. Franciaország magyar (és tágabban dunai) politikájának két megingathatatlan alapelve a továbbiakban is a trianoni békeszerződés előírásainak betartása és egy esetleges Habsburg-restauráció megakadályozása volt. Változás ebben lényegében csak a harmincas évek utolsó harmadában következett be, amikorra az 1919–1920-ban megalkotott kelet-európai „védőrendszert” az újjáéledt német gazdaság és kereskedelem dinamizmusa tökéletesen paralizálta, s az következett be, amit a francia vezérkar 1917-ben előre látott: a térség kisállamainak korábbi rokonszenvtől és kötődésektől független kíméletlen versenyfutása előbb a német piac kínálta előnyökért, majd Németország politikai jóindulatáért is. Az olyannyira rettegett Mitteleuropa újbóli kialakulásának fényében az 1919–1920-as átrendeződés alapelvei részben megkérdőjeleződtek, részben leértékelődtek, s az egyoldalú kisantant-orientáció helyett ismét előtérbe kerültek azok az elképzelések, amelyek nem a régió egy részének, hanem egészének az integrációját tűzték ki célul. A párizsi magyar követ 1939. november 19-én így jelentett erről: „Németország meggyengítésének gondolata egyébként abban is megnyilvánul, hogy a háború utáni időkre meg szeretnék szervezni a közép-európai államokat egyensúlyként Németország ellen. Abból indulnak ki, hogy a versailles-i szerződés legnagyobb hibája volt az Osztrák–Magyar Monarchia feldarabolása, és ezért valamit ki kellene találni, ami a jelenlegi háború után a Monarchiát bizonyos pontig pótolná. Ez a kérdés a legnagyobb mértékben foglalkoztatja az itteni politikai köröket, bár korántsem tudják, hogy valóban mit akarnak. Valami federációfélét gondolnak a felszabadítandó Ausztria, Csehország és a többi közép- és délkelet-európai államok között, bennünket is beleértve.”37 Figyelemre méltó, hogy ennek keretében a Csehszlovákiával és Romániával szembeni magyar területi igények is kedvezőbb elbírálásban részesültek – már 1938 elejétől kezdve.38 Tekintettel azonban arra, hogy Franciaország sem ekkor, sem a háború után nem volt abban a helyzetben, hogy régi-új elképzelését a dunai térség jövőjéről érvényesítse, ez az önkritikának is felfogható vélemény csupán eszmetörténeti jelentőséggel bírt, s reálpolitikai következményekkel immár nem járhatott.

(1993)

1 Louis Leger: La renaissance tchèque au dix-neuviéme siècle. Paris, 1911. 208.

2 Uő: La Save, le Danube et le Balkan. Paris, 1884. 19., 86–87.

3 Uő: i. m. (1911) X–XI., 225–226.

4 Idézi Fejtő Ferenc: Rekviem egy hajdanvolt birodalomért. Budapest, 1990. 335–336.

5 André Chéradame: L’Europe et la question d’Autriche au seuil du XXe siècle. Paris, 1901. 414–425.

6 Madame Adam (Juliette Lamber): La patrie hongroise. Paris, 1884. A szerző más műveivel együtt részletesen ismerteti és tárgyalja Lelkes István: A magyar–francia barátság aranykora 1879–1889. Budapest, 1932. 127–206.

7 Jules Chopin: L’Autriche-Hongrie. „Brillant second”. Paris, 1917. 292–294.

81 Louis Leger: La liquidation de l’Autriche-Hongrie. Paris, 1915. 10.

91 Ernest Denis: La grande Serbie. Paris, 1915. 307.

10 Louis Leger: i. m. (1915) 11–12.

11 Ernest Denis: La guerre. Paris, 1915. 333–342.

12 Uő:i. m. (1915) 302.

13 Edith Marjanović: Die Habsburger Monarchie in Politik und öffentlicher Meinung Frankreichs 1914–1918. Wien–Salzburg, 1984. 19–25.

14 Fejtő Ferenc: i. m. 289–290., 343.

15 Galántai József: Az első világháború. Budapest, 1980. 338.

16 Részletesebben lásd erre Edith Marjanović: i. m. 3–56.

17 Kalervo Hovi: Cordon sanitaire or barrière de l’Est? The Emergence of the New French Eastern European Alliance Policy, 1917–1919. Turku, 1975. 40.

18 A dokumentumban szereplő mondat, amely a szerzőséget egyértelművé teszi, a következő: „A nyár folyamán frappírozott bennünket gróf Tisza azon erőfeszítése, amely az erdélyi románok megbékítésére irányult Magyarországgal. […] a tanulmányt, melyet e tárgyban készítettünk, megszakították az események és lefoglalta a rendőrség.” Archives Diplomatiques, Paris (a továbbiakban: AD). Guerre 1914–1918. Autriche-Hongrie. Vol. 149. Note sur l’état d’esprit des nationalités d’Autriche-Hongrie, 31. 12. 1914.

19 Kalervo Hovi: i. m. 41., 43.; Edith Marjanović: i. m. 58–63.; David Kelly: Woodrow Wilson and the Creation of Czechoslovakia. East European Quarterly, June 1991. 185–207.; Zbyněk Zeman: The Masaryks: The Making of Czechoslovakia. London, 1990. 89–90.

20 Edith Marjanović: i. m. 59–60.

21 AD Guerre 1914–1918. Autriche-Hongrie. Vol. 150. La situation militaire, politique et économique de l’Autriche-Hongrie en commencement 1917. 07. 03. 1917.

22 Fejtő Ferenc: i. m. 290.

23 AD Guerre 1914–1918. Autriche-Hongrie. Vol. 151. La situation politique en Autriche-Hongrie et ses conséquences. 23. 07. 1917.

24 Louis Leger: Le Panslavisme et l’Intérêt français. Paris, 1917. 317–329.

25 Ernest Denis: La question d’Autriche-Hongrie et les Slovaques. Paris, 1917. 37–38.

26 Részletesebben ismerteti Edith Marjanović: i. m. 85–86.; Fejtő Ferenc: i. m. 323–324.

27 AD Guerre 1914–1918. Autriche-Hongrie. Vol. 152. Note de Beneš. 12. 12. 1917.

28 Lloyd George, brit miniszterelnök 1917. december 4-én még úgy nyilatkozott, hogy „sem meggyengíteni, sem megváltoztatni nem akarjuk az Osztrák–Magyar Monarchiát, csak a német befolyástól kívánjuk megszabadítani”. Idézi Fejtő Ferenc: i. m. 349. Az Egyesült Államok béke-előkészítő bizottságának (Inquiry) Közép-Európa-szakértője, Charles Seymour pedig még 1918 áprilisában is a Monarchia föderalizálásáról dolgozott ki tervezetet. National Archives, Washington D. C. RG 256. Inquiry.

29 Kalervo Hovi: i. m. 71–75.

30 Idézi Edith Marjanović: i. m. 127.

31 Kalervo Hovi: i. m. 129–131.

32 Részletesen lásd erre Francis Deák: Hungary at the Paris Peace Conference. The Diplomatic History of the Treaty of Trianon. New York, 1942; Ormos Mária: Padovától Trianonig 1918–1920. Budapest, 1983.

33 AD Europe 1918–1944. Roumanie. Vol. 32. Lacombe 1918. december 12-i feljegyzése és Berthelot 1919. január 9-i jelentése.

34 Pierre Renouvin: Aux origines de la Petite Entente. Les hésitations de la politique française dans l’été 1920. Études européennes. Mélanges offerts à Victor L. Tapié. Paris, 1973. 489–500.; Ormos Mária: Francia–magyar tárgyalások 1920-ban. Századok, 1975/5–6. 904–949.; Ádám Magda: Dunai konföderáció vagy kisantant. Történelmi Szemle, 1977/3–4. 440–448.

35 AD Internationale Y, 1918–1940. Vol. 662.

36 Például AD Europe 1918–1940. Hongrie. Vol. 46. Millerand utasítása a magyarországi főmegbízottnak 1920. március 6-án és Vol. 59. Paléologue 1920. június 22-i tájékoztatója a francia követeknek.

37 Diplomáciai iratok Magyarország külpolitikájához, 1936–1945 (a továbbiakban: DIMK). IV. Szerk. Juhász Gyula. Budapest, 1962. 620.

38 DIMK II. Szerk. Ádám Magda. Budapest, 1965. 271–272., 858–859.; DIMK III. Szerk. Ádám Magda. Budapest, 1970. 111–112.; DIMK IV., i. m. 541.

A BRIT KÜLPOLITIKA ÉS A „MAGYARKÉRDÉS”, 1914–1946

Tervek az Osztrák–Magyar Monarchia jövőjéről és a Duna-medence új rendjéről az első világháború alatt

Nagy-Britannia európai politikáját évszázadokon át két alapelv vezérelte: a kontinentális erőegyensúly és a németalföldi partvidék biztonsága. Előbbi azt jelentette, hogy egyetlen európai állam vagy szövetségi rendszer sem lehet olyan erős, hogy hatalmát az egész kontinensre kiterjessze. Az utóbbi pedig azt, hogy Belgium és Hollandia egyetlen nagyhatalom – sem Franciaország, sem Németország – kezére nem kerülhet. Minél inkább sérült e két alapelv vagy azok egyike, Nagy-Britannia biztonságát, valamint ázsiai és afrikai gyarmatait annál nagyobb veszély fenyegette.

A kontinentális erőegyensúly egyik legfontosabb eleme brit megítélés szerint hosszú időn át a Habsburg Monarchia volt, amely mind a francia, mind pedig az orosz, majd a német terjeszkedésnek útjában állt. Mint Palmerston későbbi brit miniszterelnök 1849-ben megjegyezte: „Ausztria Európa közepén fekszik, a jogtalan terjeszkedés gátja egyfelől, az invázió akadálya másfelől. Európa politikai függetlensége és szabadsága […] Ausztriának mint európai nagyhatalomnak a fenntartásához és integritásához van kötve; ezért bármi, ami közvetlenül vagy közvetve arra irányul, hogy gyöngítse vagy megbénítsa Ausztriát, vagy még inkább hogy elsőrendű hatalmi helyzetét egy másodrangú állam szintjére szállítsa le, olyan szerencsétlenség Európára nézve, amelyet minden angolnak kötelessége megelőzni és elhárítani.”1

A Monarchia szerepének ez a kedvező megítélése a kettős, illetve a hármas szövetség létrejötte (1879, illetve 1882) után is megmaradt, s a birodalommal szembeni kritikus hangok csak a 20. század elején erősödtek fel. Ezt részben Bosznia-Hercegovina 1908-as annexiója, részben a dezintegráló magyar függetlenségi törekvések, s nem utolsósorban a nemzetiségi kérdés egyre kevésbé liberális kezelése idézték elő. A birodalom szétzúzására vagy akár csak megcsonkítására Nagy-Britanniában azonban továbbra sem gondolt senki. Igen jellemző, hogy a Monarchia nemzeti államokká alakításának későbbi élharcosa, Robert W. Seton-Watson 1907-es könyvében, melyet Ausztria–Magyarország jövőjéről írt, a dunai birodalom fennmaradását és nagyhatalmi státusának megőrzését még Franciaország és Nagy-Britannia eminens érdekének nevezte.2 A magyarországi nemzetiségi kérdésről 1908-ban közreadott könyvében ugyan már kritikusabb hangot ütött meg, főleg a magyar vezető elittel szemben, ám álláspontja továbbra sem volt Monarchia-ellenes. Nemcsak a föderalizálást, hanem – Horvátországtól eltekintve – még a területi-politikai autonómiák kialakítását is túlságosan radikális és ezért megvalósíthatatlan programnak tartotta. Ezek helyett mindössze az 1868-as Eötvös-féle nemzetiségi törvény előírásainak komolyan vételére, valamint általános demokratizálásra tett javaslatot.3 1911-ben – s a háború kitöréséig ez volt a legradikálisabb reformterve – a dualizmus trializmussá alakítása mellett szállt síkra. A birodalom harmadik egysége a délszlávok – horvátok, szerbek, szlovének és bosnyákok – uniója lett volna Zágráb központtal.4 A későbbi átrendeződésben ugyancsak nagy szerepet játszó másik szlávbarát angol intellektuel, Wickham Steed a század elején ugyancsak messze állt még későbbi radikalizmusától. A Monarchia történetéről publikált – egyébként kritikus hangvételű – könyvét 1913-ban azzal vezette be, hogy a birodalom uralkodójának, államférfiainak és egyes népcsoportjainak minden tévedése, hibája, gyengesége és előítélete ellenére nem látja az okát annak, hogy ez a különös államalakulat „miért ne őrizhetné meg jogos helyét az európai közösségben”.5

A Monarchia angliai megítélésében gyökeres fordulat csak az első világháború során következett be. Ez volt az az időszak, amikor a birodalom kiegyensúlyozó szerepével és fennmaradásának szükségességével kapcsolatos nézetek mellett megjelentek a térség nemzeti államokká szervezése mellett érvelő álláspontok is, amelyek – kiegészülve a hadviselés pillanatnyi szükségleteiből fakadó tényezőkkel, mindenekelőtt az ellenfél belső kohéziója gyengítésének követelményével – végül hivatalos brit hadicéllá emelkedtek. A Monarchiával szembeni brit politikának ez az átalakulása azonban – bár a két ország kezdettől hadban állt egymással – nem egyik pillanatról a másikra következett be. A két koncepció sokáig harcban állt egymással, s az új a régit végérvényesen csak 1918 tavaszára-nyarára győzte le.

Ausztria–Magyarország szétzúzásának és nemzeti államokká alakításának első propagátorai Nagy-Britanniában a birodalom addigi bírálói és a Monarchia emigráns nemzetiségi vezetői, mindenekelőtt Tomáš Masaryk és Frano Supilo voltak. Seton-Watsonnal folytatott 1914. október 24–25-i rotterdami megbeszélései során Masaryk még csak a cseh, morva, sziléziai és szlovák területek független állammá formálására, valamint arra tett javaslatot, hogy Galíciát – a nyelvhatárnak megfelelően – az „autonóm Lengyelország” és Oroszország között kell felosztani. A Monarchia többi területével és más nemzetiségeivel ekkor még nem foglalkozott.6 1915. május 3-i memorandumában azonban, melyet a Foreign Office számára állított össze, a független „Bohémia”, azaz Csehszlovákia, valamint Lengyelország mellett már egy nagy délszláv állam megalkotására is javaslatot tett. Ez Szerbiából és a Monarchia délszláv területeiből állt volna. A „cseh és a szerb–horvát álmok netovábbjaként” felvetette a két új állam közötti földrajzi összeköttetés gondolatát, azaz a Pozsony és Zágráb közötti „szláv korridor” tervét is. A Pozsony, Sopron, Moson és Vas vármegyék járásaiból kialakítandó területsáv északi része Csehszlovákiához, a déli pedig Jugoszláviához tartozott volna.7

Az Osztrák–Magyar Monarchia ilyen mértékű megcsonkítását Masaryk részben a nemzetiségi eszme mint államszervező elv erejével, részben pedig a brit biztonságpolitika érdekeivel indokolta. A törökök lehanyatlásával – érvelt – a Habsburg Birodalom elveszítette létének értelmét, s 1866 után ráadásul még Berlin vazallusává is vált. A kontinentális egyensúly fenntartásában játszott szerepe ily módon nem egyszerűen megszűnt, hanem ellenkezőjébe fordult. A hármas szövetség létrejötte óta Ausztria–Magyarország nem Németország Drang nach Osten politikájának a gátja, hanem éppen ellenkezőleg, a Berlin–Bagdad program hatékony elősegítője. A birodalom feldarabolása, déli és északi területein két szláv államnak a létrehozása és ezek összekötése egy korridorral ezzel szemben sorompót képezne Berlin Konstantinápoly és Bagdad felé irányuló expanziójával szemben, s „megakadályozná, hogy Németország gyarmatosítsa a Balkánt és Kis-Ázsiát, valamint azt is, hogy a magyarok Berlin engedelmes előőrseivé váljanak”.8

Masaryk érvelése tehát jelentős részben azon a helyes előfeltevésen alapult, hogy csak az a propaganda lehet sikeres, amelyik találkozik a „címzett” érdekeivel. Ebben és egyéb hasonló témájú, háború alatti írásaiban ezért a „német veszély” nagyságának legalább akkora teret szentelt, mint a nemzetiségi eszme erejének. Frano Supilo, a délszláv egységmozgalom emigráns vezetője ugyancsak tudatában volt ennek a társadalompszichológiai törvényszerűségnek. Sir Edward Grey külügyminiszter számára összeállított 1915. januári memorandumának fő érve ezért nem is a délszlávok szabadságvágya, hanem a német veszély s az ezzel szembeni angol és délszláv érdekazonosság volt. „Egy pillantás a térképre, és máris megértjük – hangsúlyozta –, hogy a délszlávok képezik a legfőbb természetes akadályt a német Drang nach Osten, a Hamburgot és Berlint Béccsel és Budapesttel összekötő nagy politikai elképzelés útjában, amely túlnyúlik a Balkánon és Kis-Ázsián, majd továbbmutat Bagdad, a Perzsa-öböl és az Indiai-óceán felé.” Ebből a szempontból a Monarchia korszerűsítése és ennek keretében nemzetiségi autonómiák létrehozása – érvelt tovább – egyáltalán nem célravezető megoldás, hiszen nem gyöngíti, hanem erősíti a Monarchiát, s ezáltal áttételesen a német imperializmust is. „Anglia és a délszlávok kölcsönös érdeke” ezért nem a Habsburgok birodalmának a modernizálása, demokratizálása és föderalizálása, hanem a „szlávok”, „ezen belül pedig elsősorban a délszlávok felszabadítása és egyesítése”, amitől egyedül remélhető, hogy „végleg bezárja Kelet kapuját a német imperializmus világhódító tervei előtt”. A szerbek, horvátok, szlovének, bosnyákok és dalmátok közötti mély kulturális különbségeket Supilo ugyanúgy elhanyagolhatóknak és áthidalhatóknak mutatta be, mint Masaryk a csehek és a szlovákok közötti eltéréseket. Sőt, abból a szempontból, hogy a különböző délszláv csoportok hidat képezhetnek Kelet és Nyugat, a bizánci ortodoxia és a latin kereszténység között, kifejezetten sokat ígérő megoldásként jellemezte egy államba tömörítésüket.9

A Monarchia emigráns nemzetiségi politikusai mellett a háború kitörése után a dunai birodalom nemzetállamokká alakításának programját tették magukévá a dualista rendszer régi brit kritikusai, mindenekelőtt Seton-Watson és Wickham Steed is. Előbbi – egy magánlevélben – már 1914 augusztusában a Monarchia összes délszláv területének és Szerbiának az egyesülését prognosztizálta, s egyben kifejezte azon óhaját is, hogy Romániának meg kell kapnia minden románt.10 1914 végére ezt egy átfogó rendezési tervvé bővítette, mely szerint brit győzelem esetén a Habsburg Monarchia helyén „új államokból álló cordon sanitaire-t” kell létrehozni.11 Ez az „egészségügyi övezet” – ahogy 1916-os könyvében részletesen is kifejtette – öt független országból állt volna: az Oroszországgal szövetségi viszonyt létesítő Lengyelországból, Csehországból „természetes határai között”, „egy erős és egyesült délszláv államból” Szerbia vezetésével, egy független Magyarországból „lecsatolva róla elnyomott nemzetiségeit és lecsökkentve a valóban magyar magra”, s végül „Nagy-Romániából”, amely a Regát mellett Magyarország „románok lakta körzeteit”, valamint Bukovinát és Besszarábiát is magába zárta volna. A hatodik lehetséges utódállammal, Német-Ausztriával Seton-Watson nem, pontosabban csak úgy számolt, mint a Német Birodalom új tagállamával (lásd 1. térkép). Rendezési tervét indokolva a skót történész-publicista ugyanazokból a premisszákból indult ki, mint Masaryk és Supilo. A nemzetiségek szabadságvágya tehát alapvetően a brit érdekeket fenyegető német veszély, illetve a háborús helyzet követelményeinek szempontjából ítéltetett meg és emelkedett piedesztálra. „Németországot csak úgy lehet legyőzni, ha hajlandók vagyunk támogatni a szlávokat és felszabadítani a közép-európai szláv demokráciákat. Másképp fogalmazva a szövetségesek fő feladata 35 millió szláv és latin felszabadítása a tőlük idegen érdekeket szolgáló, kíméletlen német kizsákmányolás alól. Csak az ő emancipációjuk állíthat tényleges akadályt a német Drang nach Osten elé, és szoríthatja vissza Németországot azok közé a természetes határok közé, amelyek között már nem jelent veszélyt Európa békéjére. Alapfeltétel tehát a török kiűzése Európából és a Habsburg Monarchia feldarabolása alkotórészeire. Romjain új és életerős nemzeti államok fognak felemelkedni” – írta.12

Ugyanezek a gondolatok jelentek meg Steed 1916-os „békeprogramjában” is, aki ugyancsak öt független állammá akarta felbontani a Monarchiát, s hasonló megközelítések és konklúziók jellemezték a brit szellemi élet néhány más kiválóságának, például Sir Valentine Chirolnak, G. M. Trevelyannek vagy H. G. Wellsnek 1915–1916-ban közzétett írásait is.13

A nemzetiségi eszmét mint modern államszervezési elvet és ideális háborús célt 1915–1916 folyamán a Foreign Office több magas rangú tisztviselője és néhány vezető politikusa is elfogadni látszott. Közéjük tartozott Sir Eyre Crowe, a külügyminisztérium nyugat-európai osztályának vezetője, aki Seton-Watsonhoz és Steedhez hasonlóan ellenséges államok gyűrűjével akarta körülvenni Németországot és Ausztria–Magyarországot; Winston Churchill tengerészeti miniszter, aki Európa térképét úgy kívánta újrarajzolni a háború végén, hogy a rendezés szabadítsa fel a népeket, állítsa helyre a nemzetek integritását, és senkit se hagyjon alávetett helyzetben; s mindenekelőtt Sir Edward Grey külügyminiszter, aki 1915. április 12-én a következőket táviratozta bukaresti követének: „Általános óhajunk, hogy a területi újrafelosztás az ott lakók nemzetisége szerint menjen végbe.”14

A hangoztatott nemzetiségi elv és a jövőbeni német expanzió veszélyei mellett az angol diplomácia és hadvezetés szemében igen fontos szempont volt az is, hogy hadban álló szövetségeseik számát növeljék, azaz az erőviszonyok az antant javára tolódjanak el. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint az, hogy Nagy-Britannia és szövetségesei először korántsem a csehek szeparatizmusa, s még csak nem is a délszlávok egységtörekvése mellett kötelezték el magukat, hanem Olaszország olyan területi követeléseinek támogatására tettek ígéretet, amelyeket etnikai érvekkel nem, illetve csak igen kis mértékben lehetett alátámasztani. Dél-Tirol, Trieszt és környéke, az Isztriai-félsziget és Észak-Dalmácia lakosságának többsége ugyanis, amelyeket az antanthatalmak az 1915. április 26-i londoni szerződésben Olaszországnak ígértek szövetségeseivel való szembefordulása és hadba lépése fejében, egyáltalán nem olasz, hanem részben osztrák, részben pedig délszláv volt. Ugyanez a szempont játszott közre a Monarchia délszláv területei Szerbiának ígérésében (1915. augusztus).15

A Monarchia felosztása vagy megcsonkítása mellett tovább élt a birodalom korszerűsíthetőségébe és stratégiai szerepének változatlan érvényességébe vetett hit is. Harold Nicolson, a Foreign Office egyik Balkán-szakértője és az 1919-es brit békedelegáció leendő tagja 1915-ben például arra figyelmeztetett, hogy „Nem törölhetjük le a térképről Ausztriát és Magyarországot, és nem alakíthatjuk át őket nagyobb méretű Svájcokká tengeri kijárat nélkül”.16 A „Monarchia-barátok” közé tartozott számos konzervatív beállítottságú „katona” is, így például Lord Milner, a hadikabinet tárca nélküli tagja és Sir William Robertson birodalmi vezérkari főnök. Utóbbi úgy gondolkodott, hogy a dunai birodalom megsemmisítése nem kívánatos mértékben növelné Oroszország és a szlávok hatalmát, s a Földközi-tengert francia és olasz tóvá változtatná.17 Ezeket a Monarchia-barát megfontolásokat azonban 1916 nyarára háttérbe szorította a birodalom nemzeti elvű feldarabolásának koncepciója. Ez tükröződött abban az 1916. augusztus elején megfogalmazott terjedelmes memorandumban is, amelyben a külügyminisztérium szakértői először tettek átfogó javaslatot a győzelem utáni európai területi rendezés alapelveire és vitatott konkrét kérdéseire.