A mű eredeti címe: My Eyes are up here

Szöveg: Laura Zimmermann

Copyright text © 2020 by Laura Zimmermann

Hungarian Translation © Nyáry Luca

All rights reserved

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Esgyesülésének
a tagja. 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Nyáry Luca

Kéziratgondozó: Skaliczki Alíz

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Kiss András

ISBN 978-963-403-920-4

Prológus

Anyám szerint kétféle ember létezik: azok, akik imádnak a figyelem középpontjában lenni, és azok, akik inkább meghalnának, mint hogy bárki észrevegye őket. Ő a második kategóriába sorolna engem, de azt gondolja, hogy az elsőben kellene lennem.

Csak azt nem érti meg, hogy néhányunknak nagyon nem mindegy, hogy mivel érdemeljük ki ezt a figyelmet. Például örülsz, ha valakinek feltűnik, hogy jól zongorázol, de a mogyoróallergiádat, már nem vernéd nagydobra. Jólesik, ha észreveszik az új cipődet, de reménykedsz, hogy senki sem figyel fel az akcentusodra. És sokkal szívesebben lennél az egyetlen diák a Kennedy Gimnáziumban, aki ötöst kapott az emelt társadalomismeret-vizsgáján, mint az egyetlen, akinek fejméretű mellei vannak.

1.

– Ugyan már, Greer! Még az is lehet, hogy összebarátkoztok.

Válasz helyett idegesen pislogok rá.

– Neked is jót tesz, ha segítesz másoknak a beilleszkedésben. Így te is adhatsz valamit a közösségednek.

Erre még jobban összehúzom a szemem, mert továbbra is úgy tesz, mintha önszántamból lennék itt.

– Fél óra, negyven perc maximum.

Anya félórái sosem állnak meg negyven percnél. Pláne, ha közönsége van.

Most is az ő munkája miatt vagyunk itt. Költözésspecialistaként dolgozik a Relocation Specialists Inc.-nél. Helyi cégek bérlik fel, hogy segítsen az új dolgozóiknak beilleszkedni a környéken. Városnéző túrákat tart, iskolai fogadóórákat szervez, és gyerekorvosokat, vízszerelőket meg fazongyantát is vállaló kozmetikusokat ajánl az ügyfeleinek. Amúgy elég jól csinálja. Egyébként is imádja mindenkivel megosztani a véleményét, és ettől szinte elengedhetetlen munkaeszköznek látszik az a giccses luxusterepjáró a bébifókabőrből varrt üléseivel, amit magának bérel.

Néha, mint például ma, amikor családos kliensei vannak, engem is magával rángat, mintha a Relocation Specialists kiskorú beosztottja lennék. Ezt azért csinálja, hogy az ügyfelek gyerekei meg tudják kérdezni tőlem, hogy milyen az élet tinédzserként a kertvárosban. De persze sose kérdezik meg.

Ezek az alkalmak mindig ugyanúgy zajlanak. Még a Starbucks is ugyanaz. Leülök anya mellé, és próbálok nagyon barátságosnak tűnni. Az új gyerek a telefonját nyomkodja az asztal alatt, amiből tudom, hogy bárhonnan is érkezett, az ottani barátai sokkal érdekesebbek nálam. Ha az anyuka az ügyfél, megpróbál a flegma gyereke helyett kérdezgetni engem, olyan dolgokról, amik érdekelhetnék a flegma gyerekét, ha éppen nem lenne ennyire flegma, de mire elkezdhetnék válaszolni neki, anya már nyitja is ki a száját, hogy elmondja, amit szerinte mondanom kellene. Szörnyen kínos az egész, minden résztvevő számára. Kivéve persze anyámat, mert Kathryn Walsht képtelenség kínos helyzetbe hozni.

Hiszitek, vagy sem, de annak is megvan az árnyoldala, ha az ember egy nyugodt természetű, jól tanuló, csendes kamasz, és ez a nyugodtság az anyával való kommunikációra is vonatkozik. Ha én is állandóan üvöltöznék vele, mint Maggie az ő anyjával, vagy annyira ciki lenne velem mutatkozni, mint Tylerrel, akkor biztosan nem kérne ilyenekre. Túl fárasztó lenne. De Kathryn Walsh ezerszer jobban ki tud fárasztani engem, mint én őt… szóval itt vagyok. Ő egyszerűen annyira… Én meg egyszerűen nem.

Ezért én vagyok az, akit magával rángat megismerkedni az olyan felnőttek balszerencsés ivadékaival, akik elég kegyetlenek voltak ahhoz, hogy a gimnáziumi éveik kellős közepén költöztessék másik városba a gyerekeiket.

Ezért én vagyok az, aki olyan matekfeladatokat segít megoldani az öcsémnek, Tylernek, amiket egy Google-kereséssel is elintézhetett volna.

Ezért én vagyok az, akinek minden májusban el kell jönnie anya szülésfelkészítő csoportjának éves baba-mama gyűlésére, amit egyébként szintén ebben a kávézóban tartanak.

Úgy látszik, a legkisebb ellenállás útja mindig ebbe a bizonyos Starbucks-egységbe vezet. Követem anyát a kávézó ajtaja felé.

A srác, akivel találkoznom kell, tizedikes lesz a Kennedyben, mint én. Talán ez ér valamit. A Természetes Szülés Csodái Csoport tagjaival az az egyetlen közös bennünk, hogy ugyanazok a gumikesztyűs kezek téptek ki minket az anyaméhből. Jackson Oates viszont, bárki is legyen, biztosan ugyanolyan szerencsétlennek érzi most magát, mint én, szóval már két közös pontunk is van.

Anya öleléssel üdvözli Mrs. Oatsot, engem pedig bemutatnak Jacksonnak, aki váratlan módon nem is tűnik flegma kockának. Sőt kifejezetten az ellentétének látszik. Világosbarna haja van, sötét szemei, és hatalmas mosoly terül szét az arcán, amint meglát engem. Nyújtja a kezét, hogy megrázza az enyémet, amitől eltűnődök azon, hogy vajon nem egyenesen a múlt századból költözött-e ide. De udvariasnak neveltek, szóval megrázom, határozottan. Elégedettnek tűnik.

– Kiváló! Látom a te szüleid is megtanítottak a szabályos kézfogás művészetére – mondja apukás hangon, a szeme sarkából az anyját figyelve, aki most az arcába temeti a kezét. – Ilyenkor mindig úgy érzem magam, mint egy fontos német üzletember.

– Hát igen, elég sok új emberrel találkozunk… – mentegetőzik az anyja.

– Ich will buy zwanzig Apfelkuchens and ein BMW – viccelődik tovább a fiú, amit meglepetésemre bájosnak találok.

Ez egyáltalán nem az a fajta kínos szitu, amire számítottam.

Ez a kínosnak egy teljesen új formája.

Egy rövid megbeszélés alatt anya kiderítette, ki mit kér inni, majd rendel nekünk (mert ő egyszerűen annyira…), és kifizeti a számlát. Mivel nem esik nehezére az asszisztenseként gondolni rám, fizetés után gondolkodás nélkül odafordul a többiekhez, és azt mondja, hogy menjenek az asztalhoz, „Greer majd megvárja a rendelést”. Anya és Mrs. Oates anya kedvenc helyéhez vonulnak, egy négyes asztalhoz, közvetlenül a konnektorok mellett. Jackson viszont ott marad mellettem, és nézi, ahogy a barista felforralja a tejet a kávéjához.

Általában ez az a rész, ahol az új kölyök levágja magát az anyja mellé az asztalhoz, és úgy tesz, mintha az én hibám lenne, hogy itt kötött ki. De Jackson mellettem áll, várja az italokat, mintha valóban együtt lennénk ebben a képletes veremben. Azt mondja, „csak két kezed van… négy pohárra”. Lenézek a kezeimre, mintha annyira hülye lennék, hogy ellenőriznem kellene.

– Oh. És tényleg.

– Amúgy köszi, hogy eljöttél. Biztos vagyok benne, hogy ezer dolgod van, amit szívesebben csinálnál.

Én is ezt hittem, de egyre inkább úgy néz ki, hogy ez a találkozó izgalmasabb lesz, mint a lábkörmömet vagdosni otthon.

– Dehogy, semmi gáz – bököm ki.

Egy pillanatra csendben maradunk, elgondolkozom rajta, hogy mi van, ha ebben a felállásban én vagyok a flegma gyökér. Gyorsan hozzáteszem:

– De azért remélem, tudod, hogy most egy igazán exkluzív programon vehetsz részt. Ez a kávézó a helyiek kedvence, igazi rejtett gyöngyszem.

A szája félmosolyra húzódik.

– A Starbucks?

– Áh, szóval már hallottál róla.

– KATHRYN? KÁVÉ KATHRYNNEK! ELKÉSZÜLT A RENDELÉS!

Megfogjuk a poharakat, és odamegyünk a többiekhez. Leteszem Mrs. Oates mézes kávéját és anya, ó-mi-ez-a-francia-én-is-kipróbálom poharát az asztalra, amin már kiterítve fekszik anya Szuper Titkos Költözésspecialista Mappája, amiben megtalálható minden, amit csak tudni akarnál erről a „családcentrikus és befogadó közösségről, amit csupán egy negyvenperces autóút választ el Chicago belvárosától”. Szinte biztos vagyok benne, hogy ez a Starbucks is benne van valahol (a mappa meg a Starbucksban van, valószínűleg létrehozva ezzel egy bizarr, költözésspecialista féreglyukat).

Jackson megérkezik mellém az én forró csokimat és az ő chai lattéját szorongatva.

– Azok a fotelek pont üresek. Nem ülünk át oda? – veti hátra könnyedén a kérdést a háta mögött.

– Öööhhh persze?

Otthagyom Mrs. Oatsot anyával és a mappájával. Jacksonnal levetjük magunkat a kávéfoltos ülésekbe, a kandalló mellé, amiben éppen nem ég a tűz. Olyan lazának tűnik, mint aki mindennap furcsa lányokkal találkozik a Starbucksban. Én is próbálok annak tűnni. Jacksonnak vannak kérdései, és ráadásul nem is olyan hülye kérdések, mint hogy „milyen tárgyakat lehet emelt szinten tanulni a suliban?” (ami fent van a neten), vagy hogy „van-e mémkészítő szakkör?” – amit biztosan csak a hetedikes öcsém haverjai kérdeznének meg tőlem. Helyette rögtön azzal kezdi, hogy:

– És a Kennedy milyen suli? Olyan, ahol folyton egymást váltják az emberek, vagy ahova második osztály óta nem jött új gyerek?

– Azt nem tudom pontosan, hogy hány új gyerek van évente, de minden évben jönnek – felelem.

A szék karfája felett hajol oda hozzám, mintha valami számára nagyon fontos információ őrzője lennék.

Valószínűleg az is vagyok. Próbálok visszaemlékezni, hogy hány új évfolyamtársam volt tavaly, és arra gondolok, hogy vajon kezelhetem-e őket reprezentatív csoportként, és hogy ebből ki tudnám-e következtetni az évente érkezők pontos számát, de rájövök, hogy Jackson nem számokat akar hallani, ez most nem olyan kérdés. Ez egy valódi kérdés. Tudni akarja, hogy mi vár rá, és engem kért meg, hogy mondjam el neki. Már bőven október van, ami nem éppen a legjobb pillanat az iskolaváltásra. Mostanra az emberek nagy része kitalálta, hogy kikkel áll szóba, vagy hogy hova ül az ebédlőben.

– Aha. Szóval arra vagy kíváncsi, hogy átnéznek-e majd rajtad, vagy azonnal híres leszel. – Bólint egyet a kérdésemre. – Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs. Sosem voltam még az új gyerek.

– Soha?

– Soha. Költöztem már, de mindig ugyanabba az iskolába jártam.

– Azta! Ez lenyűgöző.

Egy pillanatra csendben maradok, a lenyűgöző szó megakaszt engem. Pedig nem azt mondja, hogy énvagyok lenyűgöző. Az állandóságomat találja annak. Úgy, ahogy, mondjuk, a mutáns állatok lehetek lenyűgözőek. De az ő szájából még ez is tetszik. Megrázom magam.

– Bizony. A változatlan irányítószámom a legfőbb erényem. Egyébként nincsen iszonyatosan sok új arc, de három általános van a városban, és csak egy gimi, szóval sok olyan ember van, akit én sem ismerek.

Úgy bólogat, mintha pontosan ebben a válaszban reménykedett volna.

– Szóval nem hinném, hogy nagyon ki fogsz lógni. Csak ha szeretnél.

– És mi a helyzet az ebédlővel? Ha ebédszünetig nem sikerül összehaverkodnom valakivel, hova ülhetek?

Nehezen tudtam volna elképzelni, hogy Jacksonnak ne legyen legalább negyven új barátja az első napja végére, ahhoz túlságosan imádni való és barátságos srác, de persze én még sosem voltam új gyerek sehol, szóval könnyen lehet, hogy tévedek.

– Az a biztos, ha addigra megpróbálsz keresni magadnak valakit, már ha nem borzalmas mindenki. De ha igen, akkor sem kell paráznod: van egy hosszú asztal a nagy ablak előtt, ami a futópályára néz. Oda általában azok ülnek, akik házit csinálnak vagy a telójukat töltik. Ott nyugodtan lehetsz egyedül is, anélkül, hogy lúzernek tűnnél. Mindenki azt fogja hinni, hogy éppen mélyenszántó verseket írsz, vagy valami ilyesmi.

Azt kellett volna mondanom neki, hogy ne legyél már hülye, nyilván mellettem fogsz ülni, de azért büszke vagyok, hogy megoszthattam vele valami újat.

– Ez remek. Amúgy is az lett volna a következő kérdésem, hogy hol írhatnék pár mélyenszántó verset.

– Uh, sajnálom, hogy ezt így kell megtudnod, de tavaly megszüntették a mélyenszántó költészet szakkört. Nem fért bele a költségvetésbe.

– A fenébe, gondolom, akkor húzhatunk vissza Clevelandbe…

Tudom, hogy viccel, de a szavai emlékeztetnek rá, hogy mennyire új neki itt minden. Jó, a Starbucks talán nem, sőt ha anya igazat mond, akkor a költözés sem az. De a Kennedy új, a háza új, és az összes őt körülvevő ember új. Én is az vagyok.

– Ott milyen az élet?

– Felteszem, pont olyan, mint bárhol – vonja meg a vállát. – Csak pár évig laktunk ott. – Most kicsit megváltozott, bár alig lehet észrevenni. Még mindig barátságos. Még mindig imádni való. De mintha egy kis szomorúság keveredett volna a hangjába. – A húgom nem akart eljönni onnan. Naaaagyon nem.

– Ennyire szerette Clevelandet?

– Nem hiszem. Inkább csak utál költözni.

– Te szeretsz?

– Megszoktam – legyint. – Végül is Starbucksba bárhol tudok menni.

– Mi? Neee! De azért ez az eredeti, ugye?

És megint ott vagyunk, ahol elkezdtük. Már azt hittem, hogy láttam valamit felcsillanni benne, ami nem volt tökéletesen magabiztos, de azonnal szertefoszlott. Ettől csak még érdekesebbnek tűnik. Őszintén érdekesnek. Azt kívánom, bárcsak valahol máshol lennénk. Szeretnék valami olyat mutatni neki, amit még nem látott milliószor.

Előszedjük és összehasonlítjuk az órarendünket. Nagyjából ugyanazokat a tárgyakat tanuljuk, de egy közös óránk sincs. Plusz, Jackson németes, én meg spanyolos vagyok, és hiába vagyunk mindketten emelt matekon, én a kettővel feljebb lévő csoportba járok, nem a simába, mint ő. Elrejtem az arcomat a bögrém mögé, hogy ne lássa, mennyire csalódott vagyok.

–Te aztán jó lehetsz matekból – mondja.

Önkéntelenül felhorkantok. Nem mintha tényleg lenne valami matekos szupererőm. Nem tartozom azok közé, akiknek egyetemi szinten kell matekot tanulniuk, mert túl jók a gimishez. Anya tavaly beajánlott matektanárnak az egyik kliense gyerekéhez, akinek elvileg „jól megy a matek, csak szüksége van egy kis motivációra”. Imádná, ha engem is lefűzhetne a mappájába az Oktatás szekció alá, vagy legalább elküldhetne bébiszitternek vagy igazából bárminek, ami kimozdít a házból. A gyerekről meg persze végül kiderült, hogy titokban zseni, és azóta hetente kétszer beutazik Chicagóba az egyetemre, hogy termodinamikát tanuljon. Nekem fogalmam sincs, az mit jelent. Én csak az átlagos kölykök között vagyok a legokosabb.

Ennek ellenére az, hogy jó vagyok matekból – vagy úgy általában a tanulásban – teljesen meghatározza a személyiségemet. Vicces valaki olyannal beszélni, aki nem tud erről.

A suliban csak annyit tudnak rólam, hogy jó jegyeim vannak, hogy én vagyok Maggie Cleave csendesebb, kevésbé megosztó barátnője, és hogy a ruhatáram legtöbb darabja könnyen ráférne egy kifejlett medvére. Ennyiből állok. Nem sportolok, nem vagyok benne a színjátszó klubban, sose kerülök bajba, és senki sem hívna el magával randizni. Én csak az Okos Csaj vagyok. Az Okos Csaj, aki mindig keresztbe fonja a kezeit mellkasa előtt.

De ezt Jackson még nem tudja. Ő egyedül annyit tud rólam, hogy az anyám zsírcsökkentett tejet kér a forró csokimba. Az ő szemében még annyi minden lehetnék. Okos Csaj 2.0. Az új srácnak én is pont olyan új vagyok, mint minden más. Most még el tudok játszani a gondolattal, a suliban úgyis meg fogja tudni az igazat.

– Szóval egy közös óránk sem lesz? Ez felettébb szokatlan, tudod, arra számítottam, hogy mint hivatásos költözésspecialista, te felelsz majd a debütálásomért hétfőn… Nicht gut – vált vissza az üzletember hangjára.

A fotel, amiben ül, kopottas, és a csomókba összeállt tömőanyagtól egyenletlen a borítása, valószínűleg száz meg száz ember ideges, forgolódó teste nyomta ebbe a formába, és meg tudnék esküdni rá, hogy ez csak azért történt így, hogy a bútor egy nap tökéletesen illeszkedhessen Jacksonhoz. Az egyik térdét felhúzza a karfához, a keze a tenyerében pihen, a mozdulatai felháborítóan természetesek. Mintha csak otthon lenne. Mintha az egész világban otthon lenne.

Ő okos, vicces, és láthatóan kényelmesen érzi magát, amit én szinte sose szoktam. Tévedtem, amikor azt hittem, hogy a feszélyezettségünk lesz a közös pontunk. Az csak az enyém volt.

Ettől valahogy elkezdem elengedni magam. Eddig mindkét térdemet a mellkasom elé húztam, a kezeimmel pedig a bögrémbe kapaszkodtam. Most először az egyik, majd mindkét lábamat átvetem az ülés karfája felett. Hátradőlök, közben vigyázva, hogy a felsőm kellően laza maradjon a testemen. Hallom, ahogy felelek neki.

– Ne aggódj, megleszel. De az én matekórám a te németed mellett lesz, szóval ha kétségbeesnél szünetben, akkor csak kiálts nekem, hogy „Greer elvesztem”!

A szája ismét mosolyra húzódik, hatalmas, őszinte mosolyra.

– Greer, helpen mich, por favor!!!

Olyan hangosak vagyunk, hogy anya is kíváncsian fordítja felénk a fejét. Nem ideges, inkább meglepettnek tűnik. Jackson harsányan felnevet.

– Inkább angolul mondd! – teszem hozzá. – A németem elég gesundheit.

Anya távozás közben még odafordul Oatsékhoz.

– Tényleg, Jackson, miért nem kéred el Greer számát? Hátha később lesz még valami kérdésed a suliról.

Egyszerre utálom és imádom őt azért, hogy képes ezt tenni velem.

Anya gyorsan elhadarja telefonszámomat, és én közben azon tűnődőm, hogy vajon Jackson tényleg felírja-e vagy csak úgy tesz.

Ám mielőtt anya befejezhetné, inkább a kezembe helyezi a mobilját.

–Beírod te? – kérdezi, és látom, hogy a készülék képernyőjén már ott virít a nevem: Greer Walsh, helyesen leírva.

Soha életemben nem láttam még senkit, aki elsőre le tudta betűzni a Greer Walsh szavakat.

Végigfutok a számjegyeken, hogy tuti jók legyenek, bár biztos vagyok benne, hogy maximum a zsebe hívna fel engem. Visszaadom a kezébe a telefont, ő párszor rányom a képernyőre és a táskámból felhangzik a világ legédesebb csipogása.

– Na, most már te is felhívhatsz engem – mosolyog, mire az egész testemben elpirulok.

Örülök neki, hogy egyedül az arcom rózsaszínje látszik ki a ruháim alól.

Ahogy kifelé sétálunk, anya ismét megszólal:

– Igazán elhozhattad volna a lányodat is.

Hirtelen teljesen megváltozik a hangulat. Jackson és az anyja úgy néznek egymásra, mintha épp most jelentettük volna be nekik, hogy az üdvözlőcsomag részeként konzervszardíniát és nyers májat fognak kapni.

– El is hoztuk… – kezdi Mrs. Oates. – Csak inkább a kocsiban maradt az Ipaddel. – Láthatóan szégyelli magát, anya arca együttérző grimaszra húzódik. – Nehezen ismerkedik.

Erre még anyám se tud mit mondani, elvégre mind tudjuk, hogy hamarosan innen is el fogják rángatni szegény kölyköt. És én úgy emlékszem, hogy a harmadikosok nem éppen az együttérzésükről híresek, úgyhogy fejben előre sok szerencsét kívánok a kislánynak.

– Tulajdonképpen tökéletes így – szól közbe végre Jackson. – Szeretjük Quinlant addigra tartogatni, amikor már sikerült megkedveltetni magunkat az emberekkel. Már ha sikerült – rázza meg magát, és vicces arcot vág felém.

– Hát persze, hogy sikerült… – búgja anyám néhány halk nevetéssel tarkítva a szavait, a szemeit végig rajtam tartva.

És tényleg sikerült. Oh, de mennyire sikerült.

2.

Már azelőtt félúton vagyok a szobám felé, hogy a garázsajtó becsukódhatna anya Land Roverje mögött. Ilyenkor nekikezdek annak a szokásos rituálénak, amit minden egyes hazatéréskor végigcsinálok: bezárom az ajtót, leveszem a melltartómat, és a hátamra fekve az ágyamba dőlök. Van ez a régi takaróm, az a fajta amelyiknek olyan szaténszegélye van, ami mindig csúszós és hideg marad, akkor is ha a takaró többi része már felmelegedett. Úgy helyezkedem, hogy a pokróc széle pont abban a vonalban érje a hátamat, ahol a melltartóm kapcsa volt, és finoman hozzádörgölőzöm. Kábé olyan érzés, mint amikor lázasan hideg borogatást teszel a homlokodra. Kinyújtózom, érzem, ahogy minden addig megfeszített részem elnehezül, és a gerincem visszacsavarodik az eredeti formájába. Csak öt vagy hat percig tart az egész. Öt vagy hat perc pihenő jut a vállaimnak, a nyakamnak, nekem. Hogy végre levegőhöz jussak.

Általában ki tudom kapcsolni a külvilágot. Nem hallom ahogy apa Wilco-albumokat üvöltet a nappaliban, és nem hallom ahogy anyám ezredszerre is megkérdezi tőle, hogy nem az ő koncertjükön voltak-e egyszer a Grant Parkban. Nem gondolok az emelt töri beadandómra, vagy hogy vajon Tyler miatt volt-e vizes a fogkefém reggel, és arra sem, hogy Maggie álszentnek nevezte a Vegán Klub tagjait, amiért a macskáik madarakra vadásznak. Igyekszem egyáltalán nem gondolni semmire, csak arra koncentrálok, amit ott fekve érzek.

Viszont ma félmeztelenül feküdni is másmilyen. Mert még mindig Jacksonra gondolok. Olyan mintha… mintha kinyitottak volna bennem egy ajtót. Védtelen vagyok. Súlytalan. Nem úgy, mintha elengedtem volna magam, sőt, még inkább megfeszülnek az izmaim. De jó értelemben. Egészen jó érzés a testemben lenni, most az egyszer nem kívánom azt, hogy bárcsak elhagyhatnám.

A melleim kétfelé csúsznak a mellkasomon, látom közöttük előbukkanni a köldökömet és a farmerem kékjét, ami egészen a lábujjaimig húzódik. Egy csomó testrészt látok, ami nem egy mell. Néha elfelejtem, hogy olyanjaim is vannak. Kiegyenesítem a hátam. Felemelem a lábaim és hagyom, hogy lezuttyanjanak az ágy szélén a földre. A kezemmel végigsimítom a hasamat, puha, sima és hideg. Aztán elképzelem, ahogy valaki más ujjai érintik ugyanazt a bőrt.

Gyorsan leállítom magam. Ez hülyeség. Hülyeség, hiszen alig ismerem őt. Ő meg kábé egyáltalán nem ismer engem. Azért kedves velem, mert ő az új srác, és ha újként nem vagy kedves, nem lesz sétagalopp a suli. És ha mégis lenne valami dilije, és bejönnének neki a szerencsétlen, előnytelenül öltöző csajok, akkor is hülyeség volna erre gondolni, hiszen csak idő kérdése, hogy a hassimogatásból feljebb csusszannak a kezei és VOILÁ! felfedezi a hegyeket. És most nem azokról az imádni való havas dombocskákról beszélek, ahova síelni járnak az emberek. Ez, kérlek szépen, maga a Himalája, zord, barátságtalan és hegyibetegséget kapsz tőle. Göröngyös és fájdalmas és izzadt. Na jó, az nem a Himalája, az csak én vagyok. De egy dolog biztos, és az az, hogy senki sem nyaralni jár az Everestre. Csak megmásszák, csinálnak róla egy fotót, és próbálnak élve lejutni róla, hogy legyen egy jó sztorijuk, amit kirakhatnak a blogjukra.

Legördülök az ágyról, és előtúrok egy tiszta melltartót a fiókból. Azt, ami eddig volt rajtam túlságosan összeizzadtam. Felveszek egy túlméretezett pólót, és nézem ahogy eltűnik alatta a testem.

Tudod mi az egyetlen dolog, ami annyiszor érhet a hasamhoz, ahányszor csak akar? A melleim. Mondjuk, nekik nem nagyon van más választásuk.

Tartalom

Prológus

1.

2.