A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Lukacs: Budapest 1900 – A Historical Portrait of a City and Its Culture

Weidenfeld & Nicholson, London, 1988.

Fordította Mészáros Klára

Copyright © 1988 by John Lukacs

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Mészáros Klára, 1991, 2024

Borítófotó © Fortepan/Budapest Főváros Levéltára/Klösz György fényképe

Minden jog fenntartva

TARTALOM

Előszó

1. Színek, szavak, hangok

2. A város

3. Az emberek

4. Politika és hatalom

5. Az 1900-as nemzedék

6. A bajok csírái

7. Azóta

A szerző megjegyzése a magyar kiadáshoz

Bibliográfia

Képjegyzék

Jegyzetek

Ajánlom

főtisztelendő Varga Bélának,

az istenadta nemes

magyar emberszeretet

megtestesítőjének

ELŐSZÓ

Európa (sőt Chicago kivételével talán a világ) legfiatalabb nagyvárosa 1900-ban Budapest volt. Huszonöt év alatt lakossága megháromszorozódott, épületeinek száma a kétszeresére nőtt, és a város szinte duzzadt a lüktető életerőtől. Egyebek között ebben is ellentéte volt az Osztrák–Magyar Monarchia ikerfővárosának, Bécsnek, amelyről jó néhány könyv látott napvilágot az utóbbi huszonöt esztendőben. A legtöbb egy-egy témára összpontosított, és a szerzők többsége ráadásul nemcsak a témákkal, hanem a kronológiával is igen szabadosan bánt. Jómagam szigorúbb voltam: könyvem középpontjába 1900-at – legfeljebb az 1896 és 1906 között eltelt tíz esztendőt – állítottam. Kivétel csupán az utolsó fejezet, melyet afféle kódának szántam az angol nyelvű olvasó számára, ha netán arra is kíváncsi volna, hogy mi történt azóta. Nem volt nehéz, mivel a történelemben ritka véletlen úgy hozta, hogy az 1900. esztendő egyszerre volt csúcspont és fordulópont Budapest történetében, mégpedig többféleképpen és több síkon is (hasonlóan ahhoz, ahogyan 1905–1906 a többsíkú válság esztendeje). Nehezebb feladatnak bizonyult olyan sokrétű portrét rajzolni, amely a fizikai értelemben vett leírás mellett a várost benépesítő sok, különféle rendű és rangú ember életét is ábrázolja.

Ebbeli igyekezetemben előző könyveim gyakorlatát követtem: a történelemszemléletemnek megfelelő rangsor szerint haladok. Kezdem a város természeti adottságaival és anyagi viszonyaival (2. fejezet), majd a lakosság, a társadalom (3. fejezet) és a politikai viszonyok (4. fejezet) következnek. Ezek után vázolom a szellemi és a művészeti élet állapotát és jelenségeit (5. fejezet), és végül a kevésbé megfogható, ám nem kevésbé fontos szellemi és lelki irányzatok zárják a sort (6. fejezet).

Bármilyen méretű is az érdeklődés 1900 Budapestje iránt, mégsem a nosztalgia késztetett a Budapest 1900 megírására. Volt akkoriban (és van ma is) valami kettősség ennek a városnak az életében. Jellegének egyik – visszatekintve színes és vonzó – eleme, hogy életteli, olykor majdnem nyers provincializmusa megfér az urbánussággal, olyan műveltséggel, amely különös módon egyszerre magyar és kozmopolita. Csaknem egy évszázad telt el azóta. Budapest történetében egymást követték a nagy tragédiák. Kilencven éven át a magyaroknak is nehezükre esett, hogy megbékéljenek 1900 Budapestjének erényeivel és gyarlóságaival. Jól illusztrálhatja ezt a kettősséget egy mondat, amelyet ötvenhárom esztendővel ezelőtt írt le a nagy műveltségű, szabadelvű és egyszersmind mélyen konzervatív Hegedűs Lóránt: „Mennyi meddő kőzet egy kis nemzet páratlanul szerencsés korszakában! Ritka az érc – és töméntelen a használhatatlan törmelék!” A kiemelés tőlem.

(1990)

1 SZÍNEK, SZAVAK, HANGOK

1900. május elsejének éjszakáján egy németországi magánszanatóriumban meghalt egy magyar festő: Munkácsy Mihály. Kilenc nap múlva temették el Budapesten. Temetése – akárcsak egy másik májusi napon, tizenöt esztendővel azelőtt Victor Hugóé, Párizsban – „nem a halottnak kijáró gyászszertartás volt. A halhatatlant ünnepelték. A tizenkilencedik század vonult be a történelembe azzal az emberrel, aki e század lelkesedését és szenvedélyeit visszhangozta.”

Budapesten a Hősök terén emeltek díszes ravatalt, a Műcsarnok neoklasszikus homlokzatának hat korinthoszi oszlopa előtt (Victor Hugo holttestét a Diadalív alatt ravatalozták fel). Munkácsy szarkofágja tizenöt méter magas katafalkon nyugodott. A szarkofágot Fadrusz János tervezte és készítette el tanítványai segédletével. A katafalk Stróbl Alajos és Lechner Ödön, a magyar modernizmus apostolának ismert építész alkotása volt. Mindebben az a különös, hogy a tervekben – a homlokzati oldal nagy méretű, csodaszarvast ábrázoló féldomborművén kívül – semmi sem volt olyan nagyon magyar, de még csak nagyon modern sem. A szarkofág fehér volt, a katafalk bársonyfekete. A két hatalmas, fekete lobogókkal bevont zászlórudat fehérre festett babérkoszorúk koronázták. Két sorban sötétzöld levelű, gömbformára nyesett, egyenes törzsű fácskák álltak őrt. A fekete zuhatagból, körülbelül a ravatal alsó részének közepén, fehér féldombormű emelkedett ki: Munkácsy arannyal keretezett profilja. Négy bronztartóban lángoltak és füstölögtek a fáklyák a katafalk körül. Hideg, szeles májusi nap volt.

A monumentális temetési szín díszletezésének egyetlen aszimmetrikus és magyar elemeként félkör alakú redőkben leomló hatalmas, fekete fátyol lengett fönt a magasban, a Műcsarnok csúcsos oromzatának egyik oldalán. Mintha a nemzet valamelyik nagy színésznője alakította volna a gyászoló szerepét.

Jelen voltak a kormány és a hivatalos Budapest képviselői: miniszterek, a polgármester, talpig feketében, cilinderben. Voltak továbbá püspökök, huszárok, négy herold, Dürer egyik temetést ábrázoló képéről másolt jelmezben, három lovas, hosszú ezüstalabárdjuk végén fekete lámpással. A szélben tömjén- és mirhaillat lengett. Fél négykor elindult a temetési menet. Hat fekete takarós, ezüstszerszámos ló húzta a halottaskocsit (magyar festők dekorálták, ugyancsak középkori stílusban); a magasra halmozott koszorúkat nyolc kocsi vitte.

A város elcsöndesedett. A Duna pesti oldalán megálltak a villamoskocsik. Fekete lobogók lengtek. A menet nyugati irányba, a széles Andrássy útra kanyarodott. Ott elhalkult a lovak patáinak hangos csattogása; az Andrássy utat akkor keményfa kockák burkolták. A vallás- és közoktatásügyi miniszter tanítási szünetet rendelt el erre a napra; a tanulókat kivezényelték sorfalat állni a gyászmenet útvonalán. A hatalmas menet végighömpölygött a sugárúton, Pest büszkeségén, az újgazdagok villáinak kovácsoltvas kerítései, a nagyhatalmak konzulátusai előtt, májusi lombok alatt.

Az Oktogonon egy harsonás megállította a menetet; balra, a Nagykörútra irányította. A püspökök és a miniszterek hintójukba szálltak. A kávéházak teraszán cigányzenekarok húzták Munkácsy kedvenc nótáit. Fekete ünneplőben, merev vigyázzban álltak sorfalat az ipartestületek, köztük a szobafestők és asztalosok egyesületének küldöttei, és gyári dalárdák gyászdala zengett fel a délutáni égre. Egy percig kisebb zűrzavar támadt. A vakok iskolájának gyermekkórusát előreszólították énekelni, a lovas rendőr azonban, akit elmulasztottak figyelmeztetni, odarúgtatott, hogy hátrább szorítsa a rémüldöző sorokat. Egyébként semmi sem zavarta meg az ünnepélyes gyászt. Legfeljebb néhányan aggódtak, hogy az újonnan épült, hatalmas bérházak cifra erkélyei elbírják-e az összegyülekezett bámészkodók súlyát. Az Erzsébet körút 44. számú házának első emeleti erkélyén egy ősz szakállú úr állt: a magyar irodalom nagy öregje, Jókai Mór. Kalaplevéve nézte az odalent elhaladó menetet. Nők bókoltak, akadt, aki le is térdelt. A Körútról rákanyarodtak a mai Rákóczi (akkor Kerepesi) útra, a városi temető felé. Addigra a tömeg lassan szétoszlott az ibolyaszínű alkonyatban.

Budapest főútvonalain kigyúltak a fények. Árnyékukban nyomban borszagú, éjszakai életre kelt a város, rekedt hangjai betöltötték a tátongó éjszakát. Mintha valami különös ünnep után lettek volna. Még ebben is volt valami párhuzamosság azzal a tizenöt esztendővel azelőtti nappal, amelyről a brit nagykövet így számolt be Párizsból Viktória királynőnek: „Sem megrázó, sem nagyszabású, de még az alkalomhoz illő sem volt a Diadalív alatt emelt óriáskatafalk vagy a temetés külsőségeinek megrendezése. A nép viselkedésében kevés volt a gyász vagy az ünnepélyesség…”

Hat év után ez volt a második nagyszabású temetés Budapesten. 1894 márciusában hozták haza a nagy száműzött, Kossuth Lajos holttestét. Kossuth és Munkácsy volt a két leghíresebb, világszerte ismert magyar. Ezt itthon is tudták. Munkácsy apoteózisának egyik, sőt talán legfontosabb oka volt, hogy világhíre Magyarországnak is dicsőségére vált.

Életútja üstökös pályájához hasonlított. Munkácson született, 1844-ben. E városka akkor eldugott kis porfészek volt Észak-Magyarországon. Szülei német nemzetiségűek. Nevét – mint sokan abban az időben – magyarosította: Liebről Munkácsyra, hozzábiggyesztve a nemesi ipszilont is. Gyermekévei szomorúak voltak. Szülei korán elhaltak. Az egyik rokon házában nevelkedő árvát asztalosinasnak adták. Csenevész, sovány, gyakran betegeskedő süvölvénnyé serdült. Rajztehetsége mindenesetre már serdülőkorban megmutatkozott. Akadt egy jótét festő, aki útitársnak magával vitte Aradra. Innen indult el Pestre, majd Bécsbe; 1865-ben beiratkozott a Képzőművészeti Akadémiára, ahonnan azonban mestere, Rahl halála után kizárták. Ezek után visszatért Pestre, majd Münchenbe és Düsseldorfba ment. Itt többé-kevésbé rajzolásból élt. Sem magyar festőtársai körében, sem alkalmi német tanárainál nem talált különösebb elismerésre. Ekkor jött a fordulat. 1869-ben megfestette első nagy méretű vásznát, a Siralomházat. A festmény sötét és egzotikus alkotás; egzotikuma inkább témájában, semmint stílusában rejlik. Árnyékszerű, aggodalmas, komor alakok veszik körül az asztalon könyöklő, parasztruhás magyar betyárt. A sötét háttér, az erőteljes ecsetvonásokkal, naturalisztikusan megfestett jelenet, a kompozíció és a kontraszthatások figyelemre méltó tehetségről tanúskodnak. A stílus Courbet-ra emlékeztet. Egy csapásra sikert aratott. A korai amerikai magángyűjtők egyike, William P. Wilstach philadelphiai kereskedő vásárolta meg kétezer aranytallérért. Munkácsy ekkor még huszonhat éves sem volt.

A festményt 1870-ben bemutatták a párizsi Salonban. Aranyérmet és dicsőséget hozott alkotójának. Munkácsy Párizsba költözött. Feleségül vette egy báró özvegyét. Munkácsynénak társadalmi ambíciói voltak. Az Avenue Villiers-n építtettek palotát. Vacsoráikon miniszterek, művészek, nagykövetek, orosz hercegek vettek részt, még a svéd király is megjelent egyszer. Munkácsy szép férfi volt. Sötét szeméhez, ápolt szakállához tökéletesen illett az elegánsan bohém lavallière-nyakkendő. – Dieu, qu’il est beau!1 – sóhajtott fel egy alkalommal egy párizsi asszony. Szerető is akadt hamarosan, egy párizsi festő felesége. Sedelmeyer, a nagy hatalmú müncheni műkereskedő már nemcsak az ügynöke, hanem valósággal a jobbkeze lett. Többnyire ő mondta meg Munkácsynak, mit fessen. Munkácsy festményei igen nagy összegekért keltek el. Hatvannál többet vásároltak meg gazdag amerikaiak, akik akkor kezdtek műgyűjtéssel foglalkozni. Közöttük volt Cornelius és William Vanderbilt, Jay Gould, William Astor, August Belmont, Edward T. Stotesbury, az ismert philadelphiai pénzügyi zseni, Russell Alger tábornok, Michigan kormányzója, Joseph Pulitzer, a magyar születésű sajtómágnás, Delmonico, a New York-i vendéglős. Munkácsy legsikeresebb munkája a Krisztus Pilátus előtt című nagy méretű festmény. A témát Sedelmeyer javasolta. A képet a philadelphiai „kereskedőfejedelem”, John Wanamaker, az akkoriban fellendülő áruházlánc philadelphiai uralkodója vásárolta meg (százötvenezer dollárért, az összeg száz évvel későbbi árfolyamon számítva közel kétmillió dollárnak felel meg). A képet évente egyszer, húsvétkor kiállították a Wanamaker-áruházban, amíg az áruházláncot meg nem vásárolta egy vállalat, és a festményt Sedelmeyer előbb hároméves bemutató körútra vitte Európában, csak azután szállították Philadelphiába. Abban az időben (1881–1884) sokan, közöttük műkritikusok is azt írták, hogy Munkácsy a legnagyobb élő festő, Michelangelo és Rembrandt méltó utóda, aki a világ egyik legnagyobb modern képzőművészeti remekét alkotta. Mindezt abból a nagyalakú kötetből tudjuk, amelyben Sedelmeyer közreadta a Munkácsyról összegyűjtött kritikákat. A művész akkor már közismert volt; annyira, hogy egy levelet, amelyet egy amerikai csodálója mindössze így címzett: „Munkácsy, Európa”, kikézbesítettek párizsi címére. Sedelmeyer 1886-ban valóságos diadalmenetet szervezett számára az Egyesült Államokban. Munkácsynak több képe is elkelt (Wanamaker is vásárolt egy újabb festményt). Cleveland elnök a Fehér Házban fogadta Munkácsyt, a tengerészeti miniszter vacsorát adott a tiszteletére Washingtonban, és Delmonico ünnepi fogadást rendezett New Yorkban. A rakparton „Munkácsy-indulót” játszott egy „magyar” cigányzenekar, amikor a művész a La Champagne hajó fedélzetén elindult New Yorkból vissza, Franciaországba.2

Sikere visszhangzott a festő szülőhazájában is, amelyhez élete végéig hű maradt. Szerény alapítványt létesített Párizsban tanuló fiatal magyar festők megsegítésére. A pesti kiállításon nyolcvanezer fizető látogató nézte meg a Krisztus Pilátus előtt című képet. A bizottság elnöki tisztét betöltő Ipolyi Arnold püspök a kor legműveltebb magyar egyházi főméltósága volt. A magyar kormány 1890 táján megbízást adott Munkácsynak az Országház új épületében elhelyezni kívánt monumentális festményre. Így született a Honfoglalás. Árpád fejedelem szálegyenesen ül hófehér paripáján, és fogadja a Kárpát-medence lakóinak hódolatát. A mű nem éri el Munkácsy legjobb alkotásainak színvonalát. A művész azonban ekkor már beteg volt. Az ifjúkora óta lappangó kór, valószínűleg szifilisz, megtámadta testét és agyát. Nem sokan tudtak erről Magyarországon. Itt nemzeti hős volt; nemzeti kincs, Magyarország leghíresebb fia világszerte.

Üstökös: vagy inkább talán meteor. Így volt ez szegény Munkácsyval is. Önerejéből lett festővé, figyelemre méltó tehetség volt, kiváló érzékkel megáldva a távlat és a kontraszt iránt. Legjobb festményei azonban a kevésbé ismert alkotások – néhány fennmaradt nyári táj és arckép. Tehetségében és talán személyiségében is volt valami kettősség. Eljutott nagy mélységekig, de alaptermészete mégis a felületesség. Megszállottja a technikának, mégis igen gyorsan dolgozott. Mesterei, Rembrandt mellett, a késői reneszánsz festők; mégis ritkán járt Olaszországban, és sohasem utazott messzebb Firenzénél. Lelkes franciabarát volt, mégsem tanult meg sohasem tökéletesen franciául, sem írásban, sem szóban. Ma már beláthatjuk, hogy vásznai – témájukat és stílusukat tekintve – korhoz kötött alkotások. Fénykorában megközelítette Courbet, talán Millet színvonalát. De Munkácsy meteorfénye igen rövid ideig világított Párizs egén, pontosan akkor – az 1870-es években –, amikor az impresszionisták új nemzedéke már túlhaladta a Salont. Munkácsy legszívesebben kiátkozta volna valamennyiüket. Kevéssel halála előtt azt írta feleségének, hogy ha tehetné, iskolát szervezne, „amely elsöpörné az impresszionisták túlzásait”. A francia kritikusok már régebben elfordultak Munkácsytól. Dumas fils, akit személyes barátság fűzött a művészhez, mondta egyszer egy másik magyar barátjának, Justh Zsigmondnak: „Munkácsy feleségének köszönheti a felfújt hírnevét, de kárát is az asszony okozza.” 3 Huysmans megnézte a Krisztus Pilátus előtt című képet, és azt írta, hogy Munkácsynak csak a díszletezéshez van érzéke: Le rastaquouère de la peinture, a festészet kalandora. Mások szerint Munkácsy háza palais de poncif, azaz: afféle kontár palotája. Az Avenue Villiers-i ház ingóságai már két esztendővel Munkácsy halála előtt kalapács alá kerültek: elkótyavetyélték a gobelineket, a porcelánt, a keleti szőnyegeket, a régi fegyvereket, még néhány festményt is. Az utódok nemzedékének látnia kellett, hogy a festmények még anyagukban is romlandók. Munkácsy rendszerint egyfajta bitumenfestékkel alapozta nagy méretű vásznait. Idő múltával ez az alap megfakította a színeket.

Munkácsy ünnepélyes temetésének pompás külsőségei minden egyebet elhomályosítottak.4 1900 májusában a budapesti újságok dagályos cikkeiben nyoma sem volt holmi kételynek. Ennek ellenére ne higgyük, hogy Munkácsy korlátait csakis a párizsi kritikusok ismerték fel, mivel műveltségük ezer kilométernél is nyugatabbra volt innen; és évekkel előzte meg Budapestet. A magyar szellemi életben és a művészetben gyakori, hogy a világhír nem feltétlenül az igazi erényeket jutalmazza; a kettő valójában csak ritkán találkozik. 1873-ban, amikor Munkácsy, az üstökös, pályája csúcspontján ragyogott a párizsi szalonokban, egy másik magyar festő, Szinyei-Merse Pál megfestette Majálisát, a tizenkilencedik századi magyar festészet legjobb alkotását. Első fogadtatása Budapesten annyira méltatlan volt, hogy Szinyei-Merse évekre hátat fordított miatta a festészetnek. Mégis jellemző, hogy a Majális kompozíciója és stílusa egyaránt tökéletesen egybevág a nagy francia impresszionisták, a korai Monet vagy Renoir megjelenésével és látásmódjuk kialakulásával.

Munkácsy fiatal barátja volt Párizsban a tragikusan korán elhunyt Paál László. Mi tudjuk, hogy vásznai a barbizoni iskola nagyszerű egyéni változatai (Millet a legígéretesebb fiatal festők közé sorolta). De Budapesten 1900 táján ezer ember közül, aki Munkácsyt úgy emlegette, mintha közeli ismerőséről beszélne, talán egy volt, aki ismerte Paál László nevét. Ám a magyarországi festők már évekkel Munkácsy halála előtt elutasították a festészetnek azt a hagyományát, amelyet ő képviselt. Ez a hagyomány – noha Munkácsy franciabarát volt, Párizsban élt, és Párizsban aratta sikereit – valójában német, pontosabban müncheni eredetű. A legjobb magyar festők azonban 1890-re már szakítottak vele. Visszavonultak, nem bohémtanyákra, hanem komoly vidéki alkotóműhelyekbe, Nagybányára, Gödöllőre, Szolnokra. Mintegy ablakot nyitottak, hogy útjára indítsák a magyar plein air festészet iskoláit, olyan színekkel, amelyek máig sem fakultak meg. A nagybányai festők első kiállítása 1897-ben nyílt. 1900-ra a modern festészet nemcsak csírájában, hanem virágjában volt Magyarországon.

Ezeket a festőket sokan bírálták. A konzervatívok egyenesen kiátkozták őket. Az utóbbiak legerősebb bástyája a Műcsarnok volt, ahonnan Munkácsy holttestét utolsó útjára kísérték. Budapesten 1900-ban az Andrássy úti Japán kávéház volt a festők, szobrászok és építészek törzshelye. A kávéházi asztalok málnaszínű márványlapja sokáig őrizte odavetett ceruzavázlataikat. Egy műgyűjtő tisztelőjük egy alkalommal rávette a kávéház tulajdonosát, adja el neki az egyik ilyen asztalt; haza is szállíttatta. A Japán néhány lépésnyire volt csupán a Nagykörút grandiózus bérházaitól. Az Erzsébet körút – nemcsak épületeivel, hanem légkörével, színeivel, lármájával, még a járókelők beszédstílusával is – tipikusan az 1900. esztendő Budapestjéhez tartozott, de ugyanígy tartoztak hozzá a Japán törzsvendégei is.

„…tavasszal ibolyaszaga van a városnak – írta Budapestről Krúdy Gyula –, mint a pesti Korzó hölgyeinek; őszidőben Buda adja meg a város tónusát, lehulló vadgesztenyék kopognak a bástyasétányon, a méla csöndben áthallatszik a túlsó partról a kioszkbeli katonabanda muzsikája, az ősz és Buda egy anyától születtek.” Budapesten az évszakok és színeik élesebben különböznek egymástól, mint Bécsben. A különbség bizonyosan még élesebb volt 1900-ban, az autós korszak kezdete előtt, amikor a levegő még nem volt telítve kipufogógázzal és dízelmotorok füstjével. Az ibolyaszín volt Krúdy szerint a tavasz színe Budapesten. Divat volt már március elején az első ibolyákból kötött piciny csokrocskákkal kedveskedni a hölgyeknek. A város déli és nyugati peremét szegélyező zöldségeskertekben nőtt virágokat parasztasszonyok árulták a Duna-korzón és az utcákon. A márciust jelezte az áradó folyó zaja és mindenütt érezhető szaga is. A Duna Budapestnél gyorsabb folyású, a vízállása is magasabb, mint Bécsnél. Akkoriban még gyakran elöntötte az alsó rakpartot; ilyenkor félelmetessé vált a harsogva kavargó víztömeg. Április végére gyöngyházszínű pára lebegett a folyókanyar, a hidak, a rakpartok, a Várhegy lankái fölött. Ez a fényhatás végigkísérte a hosszú nyári reggeleket, addig, míg érett világosságával meg nem érkezett a szeptember.

Esténként visszahúzódtak az árnyak, és új, sötétzöld atmoszféra ígéreteket rejtő kupolája borult a városra. Nem a nyugat-európai tavasz savós zöldje volt ez. A május és a június Magyarországon, de még Budapesten is, majdnem mediterrán jellegű. A kémények miriádjaiból felszálló füst beleveszett az elnyúló árnyakba (kivéve persze a külvárosi malmok és gyárak magasba kavarodó füstjét). A kávéházak elé és a vendéglők kerthelyiségeibe kirakták az asztalokat és a székeket. Ilyenkor virágzott Budapest éjszakai élete. Sajátos szokásai és ízei voltak ennek az alkonytól hajnalig zajló életnek, és igencsak sokan vettek részt benne. Budapest egyik-másik főútvonala este zsúfoltabb volt, mint reggel. Pedig nem ezeken összpontosult az éjszakai élet, mint a Montmartre-on vagy a Piccadillyn. A friss, pormentes levegő, főként májusi záporok után, a magyar vidéki tájak szagát idézte a városban. Olyasféleképpen, mint London egyes részei a tizennyolcadik században (vagy Philadelphia a tizenkilencedikben), a füstös, hirtelen felduzzadt, tömeges nagyváros, Budapest, szíve mélyén vidéki maradt, érezvén, hogy a magyar vidék Árkádiája nincs messze tőle. Májusra az ibolya már elvirágzott, de helyébe jött az akác, az orgona és a barack keveréke. Az utóbbiból amúgy is Budapest közigazgatási határán belül termett a legjobb széles Magyarországon. Szerelmi ígéretek szállongtak a levegőben, földszagúak, szinte kézzelfoghatóak és földöntúliak is egyszerre. Átjárták a szíveket, és nem csupán a fiatalokét. A kíváncsi tekintet titokban kileshette a nők hajlékony, rugalmas mozdulatait, hiszen a könnyű nyári ruhák nem sokat takartak, de nemcsak az okozta: vágyak, remények okozták ezt.

A nyár forró volt, forróbb, mint Bécsben. A rekkenő hőséget olykor zivatarok törték meg, de fülledt, párás meleg szinte sohasem volt. A száraz, poros utcák fölött, fenn, a magasban gyülekező sötét viharfelhők a megváltás ígéretét hordozták. A reményt, hogy visszatérnek a hosszú, kellemes nyári esték, mert este csaknem mindig lehűlt a levegő. Budapesten nem nagy a különbség a májusi vagy az augusztusi éjszakák között, kivéve persze a növényzetet. A fák a legmelegebb napokon is zöldelltek, ritkán fonnyadoztak. A nyár az érzések megújulásának ideje volt, örömök ígérete, le bel, le frais, le vivace aujourd’hui.5 Ha Budapesten egy-egy polgárasszony vagy fiatal dzsentri menyecske kitárta kétszárnyas ablakát, ugyanazzal a mozdulattal – és talán ugyanazzal a szívdobbanással – hajolt ki a nyíló muskátlik fölött, mint francia társnői a Côte d’Azurön, nyáridőben, 1900 táján. Kicsit talán idejét múlta mindkettő, de így is fraîche, belle, vivace. A magyar táj finom, sárga homokjával övezett Budapest úgy terült el a Duna két partján, mint valami zöld lugas. Vagy – ha valaki netán jobban kedveli a virágoknál a konyhakerti növényeket – mint óriási, zöld káposztafej, amelynek külső leveleit itt-ott fekete csipkével szegte be a gyárkémények füstje. Ez a zsúfolt nagyváros nyüzsgő embertömegével, bérházainak sorával mégis olyasféle hatást – és érzéseket – keltett, mintha nyaralóhely, sőt fürdőhely volna. Kevesen panaszkodtak a budapesti nyárra, legfeljebb azok elégedetlenkedtek, akik ürügyet kerestek, hogy azután fennen hirdethessék, melyik divatos üdülőhelyre utaznak vakációzni. A piacokon bőségben volt gyümölcs, zöldség, hal; szinte kicsordult még a járdára is. A fiatalság késő éjszakáig, hajnalig fenn maradt. Az idősebbek már az eljövendő téli idényről ábrándoztak a délutáni hőségben, új viszonyokat, új udvarlásokat és új pereskedéseket terveztek.

Az ősz többnyire rövid évszak Budapesten. De így is előre nem sejthető, váratlan szépségeket tartogat, kiszámíthatatlan, mint a gyorsan érő asszonyok – és mint a magyar férfiak rosszkedve. Napnyugtakor kel szárnyra Minerva baglya, mondják. Ám itt többről van szó. A legjobb magyar írók, akik 1900 körül Budapesten éltek, szívükben hordták az őszt. Belső zenéjükben nem a tavasz hegedűje szólt, sem a cigányzenekarok virtuóz nyári muzsikája, amelyet kavicscsikorgás és edénycsörömpölés kísért a kiskocsmák és a kisvendéglők kerthelyiségeiben. A magyar próza legmélyebb és legigazabb hangja nem magasan szárnyaló hegedűszó, inkább a gordonka zenéje.

Budapesten nem az április, hanem a március a legveszedelmesebb hónap, és november a legszomorúbb. Egy évszázaddal ezelőtt ebben az egyetlen hónapban kúszott be a homályos ködpára a magyar síkságok fölé boruló levegő hatalmas harangja alá. Köd kavargott a Duna-hidak széles pillérei körül, és felhővé sűrűsödött a budai hegyek fölött. Mindenszentek napján ezrek vonultak a budapesti temetők felé. E napon mindenkinek a kezében virág volt, mert Magyarországon talán komolyabb ez az ünnep, mint másutt – a magyar lélek már csak ilyen. Temetni tudunk – ha ezt a tömör magyar mondatot le akarnánk fordítani angolra, legalább tíz szóra lenne szükség, és még akkor is csak többé-kevésbé pontosan adnánk vissza. Az újkori magyar történelem legnagyobb tragédiái egytől egyig októberhez vagy november elejéhez fűződnek. Októberben halt vértanúhalált 1849-ben, a szabadságharc bukása után tizenhárom magyar tábornok, 1918 októberében omlott össze az első világháborúban vereséget szenvedett Monarchia, 1944 októberében fulladt kudarcba az a mély ellentétektől szabdalt és megosztott erőfeszítés, amely ki akarta szabadítani Magyarországot a hitleri Németországgal kötött halálos szövetségéből, 1956-ban verték le az októberi nagy népfelkelést, amelynek ugyancsak Budapest volt a központja. Persze Budapest 1900-ban az utóbbi három, súlyos tragédiáról még mit sem tudhatott.

És egy reggel – talán már november harmadik hetében, de bizonyosan még december közepe előtt – megérkezett a rég várt két újdonság egyike. Budapest fölött kitisztult az ég, és a kristálytiszta hidegben a téli nap sápadt arany visszfénye szikrázott. Vagy szürke volt az égbolt, de belőle nagy, sűrű pelyhekben hullott a hó Budapestre. Puha, mennyei libatoll, akár a pehely a hálószobák paplanaiban. Budapesten 1900-ban korábban köszöntött be a tél, mint manapság. Hidegebb és havasabb volt akkoriban a tél. Még akadtak évek (noha az 1900-as naptári év nem ilyen volt), amikor a Duna teljes szélességében befagyott, úgyhogy vállalkozó kedvű emberek gyalog kelhettek át a jégbarázdákon Pestről Budára. Valami ünnepi tisztaság érződött ilyenkor a levegőben. Budapesten a tél – a behavazott vidékkel ellentétben – korántsem a hosszú pihenés és alvás évadja volt, inkább újabb, ígéretes és izgalmas évszak. A Belváros utcái már délelőtt benépesedtek elegáns téli holmiban pompázó lányokkal, asszonyokkal és prémgalléros felöltőben sétálgató urakkal. A lányok, ha éppenséggel nem bundát, legalább prémes muffot viseltek. Ki-be járkáltak a cukrászdák, virágüzletek és kesztyűkészítők ajtaján, zizegő, rózsaszínű selyempapírba burkolt, apró csomagocskákat lógázva kis ujjaik hegyén. A széles utakon a lovas kocsik között 1900-ban itt-ott még szánok is siklottak. Fekete lakkfesték csillogott rajtuk, fekete lovakat fogtak elébük, ezüstszerszámmal. Az utasok ölébe régi, öreg szőrmebélésű takarókat terítettek. Kint fagyos hideg, bent melengető tűz – a kettő kellemes és megnyugtató ellentétét kínálta ez a város. Az utcák gyémánttiszta, világoskék, ropogós hidegét, és néhány lépésnyire onnan a házak hívogatóan meleg belső atmoszféráját, a polgári otthonok gondozott berendezését, talp alá simuló, mélyvörös szőnyegekkel és tűzpiros lángnyelvekkel, amelyek talán nemcsak a cserépkályhák rostélyai mögött, hanem a szívekben is lobogtak. A vastag, fehér hótakaró még a sötét, mocskos utcák barátságtalan, dermesztő kapubejáratait is új színekkel, új hangulattal festette át. Egyformán jó volt benézni kintről, és érezni az áporodott meleg szagát, vagy bentről, a zsúfolt szűkösségből bámulni a havas utcát. A csikorgó hó furcsa nitrogénszaga, a hófehéren világító háztetők, ablakpárkányok, a fehérségben sötétlő cégtáblák és szobrok tömörségükkel biztonságot sugalltak. Az ablakpárkányok mögött a háziasszonyok ilyenkor lapogatták helyre az ablak közé való hosszú, szögletes párnákat. A Duna-parton és a Várhegy kihalt utcácskáin vagy a Bástyasétányon legfeljebb néhány szerelmespár andalgott.

A tél a véget nem érő vacsorák évadja volt, a sültekkel, kolbásszal, sonkával, szárnyassal, vaddal roskadásig megrakott asztaloké. A hozzávalót vidékről küldték a családoknak. A belvárosi üzletekben ilyenkor megsűrűsödött a nedves szőrme, a bőr, a krémes sütemények és a parfümök illata. A karácsonyvárás ideje volt, a táncos összejöveteleké és a báloké. A fiatalság a Budapesti Korcsolyaegylet jégpályáján randevúzott, a Városliget befagyott taván, ahol hétköznap esténként villanylámpák világítottak. Ha az Oktogonon vígan lengett a klub kis kék zászlaja, akkor mindenki tudhatta, hogy a jég elég kemény a korcsolyázók – és a flörtölni vágyók – számára. A klubházat fűtötték, akár a kemencét, ablakai úgy világítottak a sötétben, mint a kályha máriaüvege mögött izzó vörösség odabent a váróhelyiségben. Az olajos bőr, a szénfüst és a gyalulatlan padlón olvadozó jég szagától nehéz levegőben pletykálkodhattak a lányok „gardedámjai”. Az évszakok és a vágyak határozottan elkülönültek egymástól, határozottabban, mint mostanában.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 620 493 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License