A NAP, AMIKOR A FELESÉGEM MEGÖLTE A BÁTYÁMAT

Juhász Judit

Copyright © Juhász Judit 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-105-8

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Telefonáltak a kórházból. Anna felébredt. Magára dobta a kabátot, de az usánkát nem találta. Odakint fagyott, nem akart sapka nélkül indulni, ezért kirántott egy fekete kötöttet a fiókból, azt nyomta a fejébe. Most már talán tudnak beszélgetni. A kocsit látta, menthetetlen. Ha nincs a biztonsági öv és a légzsák, valószínű nem éli túl a balesetet. Készült térfigyelő kamera felvétel, amin látszik, félrerántotta a kormányt egy másik kocsi elől, de hogy pontosan mi történt, mit látott, mit gondolt, mit érzett, azt eddig nem tudta sem ő, sem a rendőrség, sem az orvosok. Az agyrázkódás és a műtétek miatt napokig altatták.

Kettesével szedte a fokokat a kórház lépcsőjén. Látta, ahogy Anna kezelőorvosa integet neki a folyosón, de mielőtt elérhette volna, ő már belendült a betegszoba ajtaján. Még a sapkáját sem vette le.

Felriaszthatta, mert a nő az ágyban fekve összerezzent a lépések zajára. Még köszönni sem volt ideje. Anna rámered, elsápad, majd suttogva mondta:

- Ne… - aztán a következő pillanatban állapotát meghazudtoló módon, rekedt, olykor elcsukló hangon kiáltozni kezdett – menj innen! Menj ki innen! Azonnal takarodj innen!

Csak állt, mint egy szobor, képtelen volt megszólalni. A kétségbeesett, rettegő arc, amely ránézett olyan idegen volt, mintha nem is Anna lett volna. De ekkor már rohant az orvos, aki elkezdte kituszkolni a betegszobából, és rohantak a nővérek, akik igyekeztek a kétségbeesett nőt megnyugtatni.

Pár perc múlva zavartan állt az orvosi szobában. Amikor megsimogatta a fejét, jött rá, nem vette le a sapkát, ami teljesen elnyomta és eltakarta a haját. Ez lehetett a baj? Anna összetévesztette volna? Na de ennyi év után is? Antal doktor – Anna kezelőorvosa – hellyel kínálta, mire levetette a kabátot, zsebre dugta a sapkát, beletúrt a hajába, és lehuppant az orvosi asztallal szemben álló székre.

- Ádám – szólította meg Antal doktor – Nem látta, hogy integetek?

Kérdés hangzott el, de akár felszólítás is lehetett volna.

- Sajnálom – mondta a fiatal férfi – a telefonban azt mondták, felébredt, és annyira örültem… Nem értem, miért reagált így.

Antal doktor hátradőlt a székében, két kezét összeillesztette, mintha imádkozni készülne.

- Beszéltünk már arról, hogy Anna az ütközéskor agyrázkódást szenvedett. Eddig úgy tűnik a látás, hallás, beszédértés és beszédképzés sem sérült, sőt az utóbbi nagyon is jól működik – utalt a doktor az előbbi jelentre - de a hosszútávú memóriában keletkeztek hiányok.

Ádám gyomra összeszorult, bár nem egészen értette, ez mit jelent. Beszédes lehetett a tekintete, mert a doktor folytatta.

- Anna nem emlékszik az autóbalesetre, és semmire, ami előtte történt.

- Ez pontosan mit takar?

- Nem sokat tudtunk vele eddig beszélni. Még elég kábult. Különös, hogy az ön megjelenésére ennyire hevesen reagált. Anna egy öt évvel korábbi eseményre emlékszik, amiről önnek, Ádám, részletesen be kellene nekem számolnia. Úgy tűnik Anna utolsó emléke egy 2017. január 17-ei eseményhez kötődik.

Ádám elsápadt.

- Mesélne erről a dátumról, Ádám? – szegezte neki Antal doktor a kérdést, miközben jegyzetfüzetet és tollat készített elő.

Ádám mély levegőt vett, a válaszhoz fel kellett lelkileg is készülni. Rekedt hangon szólalt meg.

- A feleségem ezen a napon ölte meg a bátyámat.

- Anna, hall engem?

- Igen.

- Hogy érzi magát?

Olyan távoli volt a hang, olyan homályos az előtte ülő ősz hajú férfi képe. Mintha fátylat terítettek volna a szeme elé, és párnát raktak volna a fülére.

- Volt itt egy férfi – mondta.

- Tudom – jött a válasz valahonnan a távolból.

- Meg akart támadni.

- Nem. Csak összekeverte őt valakivel.

Fájt a feje. Behunyta a szemét, még hallotta, ahogy a távoli hang a nevén szólítja, de képtelen volt válaszolni.

Ádám szomorúan kutatott a ládában. Nem így tervezte az első találkozást. Segíteni akart és mert elfelejtette levenni a sapkáját, mindent elrontott. Visszagondolt Antal doktorral folytatott beszélgetésre.

- Segíthetek valahogy? – kérdezte.

- Ádám, tudom, ezt most nehéz lesz feldolgoznia, de arra kell kérnem, ne látogassa.

A férfi felháborodott.

- Ne is látogassam, de hát a…

- Tudom – emelte fel nyugtatóan mindkét kezét az orvos – Tudom. Ez nehéz időszak lesz mindkettejüknek. Segíthet. Ki kell találnia, hogyan tud Annának segíteni, de közben nem látogatja.

Csak lopva nézett be a betegszobába, ahol Anna mélyen aludt, valószínűleg nyugtatót kapott. Hányszor ült itt mellette az elmúlt napokban, figyelte, vajon mikor tér magához, mikor beszélhet vele, és most mikor erre lehetősége lenne, nem lehet. Nem lehet, mert Anna épp, mint azon az éjszakán is, másnak hiszi, mint aki valójában.

A láda sok emléket rejtett. Emlékeket a gyerekkorából, a középiskolás évekből, külföldi munkájából és az elmúlt pár évből. Végül, sok kutatás után megtalálta, amit keresett. Megtalálta a naplót.

Több homályba vesző beszélgetést követően arra ébredt, hogy tisztán lát és hall. Vajon csak álmodott mindent, a beszélgetéseket, vagy valóban ültek az ágya mellett? Zavartan nézett körbe. A napfény besütött a szobába, ahol egyedül feküdt, bal lába gipszben felkötve, jobb kezén a kézfejtől a könyökig vaskos kötés és merevítő. Kórházban van, arra már az ébredésekor rájött. Bal kezén pár lila foltot látott, de az mozgott.

Villanásokat látott: Egy kocsi kormánykerekét, egy másik autót, amint kihajt elé, egy fát, egy árkot. Borzalmas fájdalom emléke hasított belé, aztán a képek elúsztak a semmibe és sokkal, de sokkal élesebben egy este képei jutottak eszébe. Egy férfi, egy kés, egy borzalmas szúrás, iszonyatos félelem érzése.

- Doktor úr! – összerázkódott a hangra, ami az ajtó felől hallatszott. Egy fiatal nővér kiabált ki a folyosóra, bejött hozzá, segített neki felülni, inni.

- Nemsokára hozom a reggelit – mondta mosolyogva, majd kisietett. Helyette egy őszhajú, fehér köpenyes orvos sietett be, kezében egy jegyzettömbbel.

- Á, ma már sokkal jobb színben fest, Anna – mosolygott rá, miközben leült – Hogy érzi magát?

Anna nyelt egyet. Mondania kellene valamit, de úgy érezte, mintha évek óta nem szólalt volna meg. Mit mondjon? Levegőt vett, aztán megpróbált megszólalni.

- Beszélgettünk már – rekedt volt a hangja – máskor is?

A férfi elmosolyodott.

- Igen. Antal doktor vagyok. Többször próbáltunk már beszélgetni, csak még nem volt teljesen magánál. Kérdezek, jó? – Anna bólintott – Mi az utolsó emléke arról, mielőtt kórházba került?

Gondolkodott. Zavaros képek tolódtak elé.

- A konyhában álltam… – kezdte akadozva – vérzett a karom, a fejem, és ott volt az a férfi…

- Milyen férfi?

- Megtámadt…

Anna elé villant ugyanaz az arc, aki sapkában állt előtte ebben a szobában. Megborzongott.

- Itt volt! – ezt szinte kiabálta – itt állt az a férfi, itt ebben a szobában.

Antal doktor a fejét rázta.

- Valóban volt itt valaki – mondta – de ő nem az, akire maga gondol. Anna, milyen évet írunk?

Anna érezte, ezt a kérdést már feltették neki. Lassan, kimérten válaszolt, mint aki nem biztos abban, amit mond.

- 2017?

A férfi megint a fejét ingatta, majd közelebb húzódott az ágyhoz.

- Figyeljen rám! Most már elég éber ehhez. Emlékszik egy önt ért támadásra, de az öt éve volt.

- Öt éve? – Anna néma szájmozgással ismételte az évek számát.

- Ma 2022-t írunk – folytatta az orvos - Ön most egészen más miatt van itt a kórházban, mint amire gondol. Maga autóbalesetet szenvedett. A rendőrség még vizsgálja az ügyet, de maga egy főúton félrerántotta a kormányt, és az árokba csapódott. Igen csúnyán beverte a fejét, a bal lába alászorult az egyik pedálnak. Szerencsére nem törött el, de a bokáját műteni kellett, a jobb kezét pedig a betörött ablak vágta fel, ezt összevarrtuk. Ha nincs a biztonsági öv és a légzsák, akkor most nem beszélgetnénk.

Anna nagyot nyelt. Valami nem stimmelt. Ebből az egészből nem emlékezett semmire. Hiszen olyan frissen villannak elé az emlékek arról az estéről. Nem létezik, hogy az nem most történt.

- De, Doktor Úr... engem valakivel összekevernek – mondta elcsukló hangon. - Nézze meg a bal kezemet, ott a friss vágás.

Az idősödő orvos arcán halvány mosolyt futott át. Bólintott, odanyúlt Anna bal karjához, és óvatosan felhajtotta rajta a kórházi hálóing ujját.

- Nézze meg maga – mondta neki. Anna a karjára meredt. Valóban ott volt az egykori vágás helye, de nem friss varratokat látott, hanem egy begyógyult, enyhén lilás heget. Tehát igaz. Ami annyira friss emléknek tűnik, az régen történt, nagyon régen.

- Nem értem – suttogta maga elé.

- Majd megérti – mosolygott rá Antal doktor, és bátorítóan megszorította betege ép kezét.

Sokat aludt, és sokat gondolkodott, mi történhetett vele, miért nem emlékszik mindenre. Kérésre kapott pár napilapot, azokon mind 2022-es dátum szerepelt. Öt év kiesett volna? Az rengeteg idő! Még öt hónap alatt is annyi minden történhet valakivel, hát még öt év alatt. Próbálta összerakni az utolsó emlékeit, leszámítva a támadást. Végzett az egyetemen, elkezdett dolgozni, végleg elköltözött otthonról egy egészen kicsi albérletbe. A húga is itt tanult a fővárosban, vele elég gyakran találkoztak, bár a húga kollégiumban lakott. Három-hetente, havonta hazaugrottak a szüleikhez. Ági kihasználta a nővére közelségét, általában nála mosott, meg olykor megjelent nála kajáért, ha elfogyott a pénze. Ági, vele mi lehet? Jó lenne felhívni, talán ő tudna segíteni pótolni a kiesett éveket. Már biztosan nem tanul. Jó tanuló volt a főiskolán, nem csúszott, hamar talpra akart állni. Vajon hol lehet a telefonja? Lehet az is ott maradt a balesetben, amire nem emlékszik?

Egyik reggel, vizit előtt egy kis papírdobozt talált a szekrényen. A dobozkát fél kézzel is meg tudta emelni. Az ölébe tette, és kíváncsian kinyitotta. Meleg tészta illata szállt föl a hajnali derengésben. Egy tenyérnyi madár alakú kis kalács hevert benne egy cédulával, rajta ismerős kézírás.