ROBERT DUGONI

AZ UTOLSÓ ÜGYNÖK

„Az utolsó ügynök lapjain látványosan tér vissza Robert Dugoni legújabb sztár-főhőse, Charles Jenkins. Az inkább a pszichológiai és jogi thrillerjeiről ismert szerző itt mintha Daniel Silva vagy akár John le Carré szellemét idézné meg: Jenkins visszatér a korábbi kémkalandja helyszínére, Oroszországba. Szó szerint visszamegy a hidegbe, nem pedig bejön onnan… Dugoni kitűnően megírt kémregényében éles szemmel vizsgálja az amerikai-orosz kapcsolatokat, bebizonyítva, hogy a szerző nem csak járatos az irodalmi műfajokban, hanem mindegyiknek a mestere.”

Providence Journal

„Dugoni A nyolcadik nővér című bestsellerének nyaktörő iramú folytatásában olyan közvetlenséggel ír, hogy az olvasó úgy érzi, mintha Jenkins mellett állna, aki épp a következő vakmerő lépését fontolgatja. A kémregények rajongói pörgős, izgalmas olvasmányra számíthatnak.”

Publishers Weekly

„Dugoni megmutatja, hogy szenzációs szereplőket tud teremteni, miközben kibontja a cselekményt – akár még ellenséges területen is.”

Mystery & Suspense Magazine

„Aki szereti a nemzetközi cselszövést és a kémregényeket, annak kötelező elolvasni ezt a lélegzetelállító regényt!”

Medium

„Ha valaki egy remek, nemzetközi színtéren játszódó kémregényt keres, akkor megtalálta. Robert Dugoni Az utolsó ügynök című művében több az akció és a kémkedés, mint a legtöbb írónál: ez a történet megállíthatatlanul száguld előre, egyszerűen fantasztikus.”

The Real Book Spy

Robert Dugoni: The Last Agent

Copyright © 2020 by La Mesa Fiction, LLC

Hungarian translation © Ipacs Tibor, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Dugoni: The Last Agent

Thomas & Mercer, Seattle, 2020

Fordította: Ipacs Tibor

ISBN: 978-963-598-058-1 (epub)

ISBN: 978-963-598-061-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Kótai Kata

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Barátomnak, Martin Bantle-nek. Martin váratlanul hunyt el, miközben ezt a könyvet írtam. Alig ötvenhat éves volt. A halála mindig emlékeztetni fog rá, hogy minden nap ajándék, amit nagy becsben fogok tartani.

Hiányozni fog Martin mosolya, huncut nevetése és a csillogás a szemében, ami mindig azt a benyomást keltette, hogy valami hatalmas titkot rejteget. Hálás vagyok a feleségének és a gyermekeinek a 2019-es szilveszterért, amikor mindannyian egy csodálatos estét töltöttünk együtt a barátainkkal és családjukkal. Amikor aznap este hazaindultunk, a két felnőtt gyermekem rám mosolygott, és azt mondta: „Ez nagyon jó volt. Meg kellene ismételnünk”. Bárcsak megismételhetnénk, Martin. A könyvem egyik szereplője lett belőle, de tudom, hogy ez csak erőtlen kísérlet arra, hogy pótoljak egy férjet, apát és barátot. De egyszerűen nem akartam elengedni. Azt is tudom azonban, hogy jól van, jó helyen, és óvja a családját.

PROLÓGUS

Férfiak rontottak be a nő kórházi szobájába, és szó nélkül kirángatták az ágyából. Fekete zsákot húztak a fejére, a kezét pedig hátrabilincselték. Kórházi tartózkodása véget ért: tudta, hogy idővel ez is eljön majd, de nem félt attól, ami rá várt.

Már nem érdekelte az élet.

Lánccal összekötött bokabilincs vágott a húsába. Bordái közé döftek egy pálcával, így mezítláb, csoszogva elindult; lánca hangosan súrolta a linóleumot.

Fogalma sem volt, hogy mennyi ideig volt a kórházban. Nem volt naptár, ami a hónapot vagy a napot mutatta volna. Egy ablak sem árulta el neki, hogy reggel van-e, vagy este. Semmiféle óra nem mutatta az időt. Sem újságok, sem magazinok, sem pedig könyvek nem számoltak be neki a hírekről. Az idő elvesztette az értelmét.

Amíg elkülönítve tartották, nem hallott mást, csak a kórházi berendezések, monitorok csipogását és sípolását. Senki sem szólt hozzá. Sem az orvosok, sem pedig a nővérek. Nem kérdezték meg tőle, hogy van-e panasza, és esetleg kér-e még fájdalomcsillapítót. Nem érdekelte őket – vagy megparancsolták nekik, hogy ne érdekelje. Senki sem jött, hogy kihallgassa vagy megfenyegesse.

Hamarosan másképp lesz. Ködben élt, a fájdalom küszöbén, és csak egy oka volt annak, hogy életben tartották – hogy kihallgassák.

Utána pedig ki fogják végezni.

De semmit sem fognak kiszedni belőle.

A mellkasa elé emelt pálca jelezte, hogy meg kell állnia. Csengetés hallatszott: a lift. Beszállt a fülkébe. A lift elindult lefelé. Újabb csengetés. Egy pálcabökéssel előreterelték.

Hideg beton dörzsölte a sarkát. A pálcával hátulról a lábára csaptak, hogy szaporázza meg a lépteit – mint egy betanított cirkuszi elefánt, amit engedelmessé vertek: ez is egy módszer volt rá, hogy többé ne érezze magát embernek.

Csak nehezen tudott gyorsabban menni, mert a lánc túl rövid volt. Két lépés. Beszállt egy járműbe, amiről úgy gondolta, hogy egy furgon lehet. A pálca mindkét lábára lecsapott, ezúttal elég erősen, hogy érezze: le kell ülnie. Egy pad. Megbilincselt kezét a mögötte lévő falhoz rögzítették, és ettől csak még jobban fájt a sérült válla, ami minden zökkenőnél és kanyarban sajogni kezdett.

Rövid utazást követően a furgon megállt. A nő tudta, hol vannak. Már régóta Moszkva volt az otthona. Jól ismerte.

Zár kattant. A csuklós ajtó kinyílt, és hideg légáramlatot érzett – friss levegőt, először azóta, hogy felébredt a kórházi ágyon. Egy őr kiszabadította a kezét a falról, de továbbra is össze volt bilincselve hátul. Ismét megveregették a pálcával, hogy álljon fel. Előrecsoszogott – a szél most a nyakát, a tenyerét és a csupasz lábfejét simogatta.

A pálca a jobb térde mögé csapott, így előrelépett. Csupasz lába most nem ért szilárd talajt: előrezuhant az arcára és a vállára. Bármennyire kínozta is a fájdalom, nem nyögött fel kínjában, nem morgott elégedetlenkedve – sehogy sem adott hangot a gyűlöletének. Nem szerzi meg nekik ezt az örömet.

Kezek ragadták meg a könyökét, és talpra rántották. Fájdalmai ellenére továbbment, és megérezte a vére fémes ízét. Ajtók nyíltak és csukódtak. Továbbra sem hallott egyetlen emberi hangot sem – teljes volt az elkülönítés.

Mosolygott a maszkja mögött. Mit érdekli egy halálra ítélt asszonyt, hogy szól-e hozzá bárki is?

Ismét megütögették a mellkasát. Megállt. Újabb ajtó nyílt ki. Előrelépett. A pálcával megveregették a vállát. Leült. Fémszék, támla nélkül. Háromlábú. Könnyű felborítani. Egy őr levette a bilincset a jobb csuklójáról, hátrarántotta mind a két kezét, majd újra összebilincselte. A lábát ugyanígy mozgásképtelenné tették: hozzábilincselték a székhez. Előredőlt, görnyedten, mint egy szörnyszerű vízköpő valamelyik templom homlokzatán.

Az ajtó becsukódott, és néma, kísérteties csönd telepedett a helyiségre.

A nő várt, de hogy kire vagy mire, nem tudta. De nem is érdekelte.

Az eséstől égett a válla, a háta, a térde, de olyan rossz testhelyzetben ült, hogy nemsokára már mindene fájni kezdett. Ismét elveszítette az időérzékét, nem tudta, hogy percek vagy órák óta ül-e.

– Azt mondják, még nem beszélt.

Férfihang. Halk. Mély és rekedt – egy dohányos hangja. Többhavi csend után még az orosz is idegenül hangzott neki. De erre sem reagált, nem felelt semmit. Nem hallotta, hogy ajtó nyílt vagy csukódott volna, cipő sem csoszogott a padlón. Ez az ember már a helyiségben volt. Őt figyelte. Tanulmányozta. Ez a férfi lesz majd a kihallgatója – először nyugodt, józan, talán egyenesen udvarias. De lesz még másképp is.

– Úgy gondolják, hogy talán agysérülést okozott a baleset.

Jól hallhatóan kifújta a levegőt. Hitetlenkedve. A nő nikotinszagot érzett: nem az olcsó orosz cigaretták fanyar aromáját, bár most örömmel elszívott volna egy olyat. Ez valami édesebb, könnyebb, felső kategóriás márka volt – amilyet ő sosem engedhetett meg magának.

– Nem biztosak benne – mondta a férfi.

Szék lába dörzsölte a betont. Léptek közeledtek.

A férfi lehúzta a fejéről a csuklyát. A hirtelen, váratlanul rátörő erős fény elvakította a nőt. Behunyta a szemét, majd pislogott a fájdalomtól.

Egy férfit látott maga előtt. Egy fémasztalnak dőlt. Nem volt különösebben magas, inkább széles. Erős testalkatú. Fehér inge szövete feszült a mellkasán és a karján. Ősz haját rövidre nyírták. Szeme sarkából szarkalábak futottak. Sok évet tudott már maga mögött. Élettelen tekintetű, sötét szeme fölött mély árkok húzódtak a homlokán. Állkapcsát durva varratok tarkították – a jobb szeme fölött is volt egy, akárcsak az orrnyergén, ami úgy nézett ki, mint ami talán többször is eltört, de rosszul illesztették össze. Nagyon jellemző az oroszokra.

Füstcsíkok kavarogtak a férfi ujjai között tartott cigaretta égő végéből, és a füst kígyózva tekergett a feje fölé egy felhőbe. Soha nem látta ezt a férfit, legalábbis az FSZB – az orosz Szövetségi Biztonsági Szolgálat – irodáiban nem, de begyakorlott viselkedéséből és viharvert külsejéből arra gyanakodott, hogy valaha a KGB-nél dolgozott. Mint valami.

A férfi kigombolta az inge két felső gombját, és elegánsan felhajtotta a kézelőjét: ujjai vastagok volt, a tenyere húsos, az alkarja pedig akár a sodrott kötél. Az asztalon egy nyakkendő hevert. Mellette egy vörös tégla. Furcsa.

– Ezt kell kiderítenem.

Az első fenyegetés.

Ismét szívott egyet a cigarettából, és füstkarikákat fújt az áporodott levegőbe. Bár még több mint a fele megmaradt a cigarettának, eldobta. Fürkészően nézett a nőre, hogy miként reagál erre – a baleset előtt ugyanis három dobozzal is elszívott naponta. Ezután elegáns cipője sarkával eltaposta a csikket. Felkapta a téglát, és úgy méregette a kezében, mintha egy aranytömb lenne.

– Tudja, hogy mi ez?

A nő nem felelt.

– Eléggé nyilvánvaló, nem? Kétségkívül egy tégla. De ez nem csak egy tégla. Nem. Emlékeztető. Emlékeztető, hogy mindig nagyon figyeljen. Figyeljen nagyon, vagy viselje a következményeket. Én gyerekkoromban megtanultam figyelni.

Ez megmagyarázta a hegeket, amelyek maguktól gyógyuló sebek után maradtak, és hogy a jobb kezének gyűrűsujja miért görbül balra az első percnél.

– Beletelt némi időbe – mondta a férfi.

Letette a téglát az íróasztalra.

– A kérdés a következő: maga figyel rám?

Nagyon is figyel.

De egy szót sem mond ennek a kihallgatónak, ahogy másiknak sem.

Nem fogja tovább halogatni az elkerülhetetlent: már nagyon szeretett volna együtt lenni a fivérével és a családja többi tagjával, akiket szeretett, és akik már előtte elmentek. A bibliai idézetekre gondolt, amelyekből összerakta a mantráját a kórházban.

Nincs hatalmad fölöttem. Még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól. Füves legelőkön nyugtat engem. S az Úr házában lakozom hosszú ideig.

A férfi úgy bámult rá, mintha olvasna a gondolataiban.

– Majd meglátjuk.

1

A szabadság nem aznap jött el, amikor az esküdtszék felmentette Charles Jenkinst a kémkedés vádja alól, és Joseph B. Harden szövetségi bíró kijelentette, hogy „szabadon elmehet”. Nem is akkor, amikor letelt a határideje annak, hogy a kormány megfellebbezze az esküdtszék döntését. Bár Jenkins nem került börtönbe élete hátralévő részére, és hálás volt, amiért az esküdtszék felmentette, a szabadságát csak aznap, hat hónappal az esküdtszék ítélete és Harden ítélethirdetése után nyerte el. Hazaért a reggeli futásból, bement az irodájába, és megírta az utolsó csekket az utolsó biztonsági alvállalkozónak, akit a korábbi cége, a CJ Security szerződtetett. Az ő vállalkozása látta el az LSR&C nevű, hitelét vesztett nemzetközi befektetési cég védelmét. Az LSR&C valójában nem hétköznapi befektetési vállalat volt, hanem a CIA egyik fedőcége, és így megtévesztő módon szerződtette a CJ Securityt, de ez nem számított.

Jenkinsnek hazudtak, megrágalmazták, megvádolták, és majdnem életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték az LSR&C üzelmei miatt, de a CJ Security alvállalkozóinak és beszállítóinak ehhez semmi köze nem volt. Ők írásbeli szerződés alapján nyújtották a szolgáltatásukat, tehát jogosultak voltak a fizetségre.

Az ügyvédje azt tanácsolta Jenkinsnek, hogy jelentsen csődöt, és így mentesül a szerződéses kötelezettségek alól. Nem fogadta meg a tanácsot. Ha már rosszat tett, nem fogja még egy rossz cselekedettel helyrehozni. „Állapodj meg velük a fizetési ütemezésben, én pedig majd megoldom”, mondta.

És így is tett – anélkül, hogy elfogadta volna a hat számjegyű ajánlatot, amit egy kiadótól kapott, hogy írja meg a történetét: miként sikerült megszöknie Oroszországból, hogyan fogták perbe ezután, és miként mentették fel a kémkedés vádja alól. Camano-szigeti farmjából sem volt hajlandó eladni egy zsebkendőnyi területet sem. A régi, jól bevált módszerrel fizette vissza az adósságát: dolgozott, amennyit csak bírt.

Nyomozott, idézéseket kézbesített, és különféle vállalkozások leendő alkalmazottainak hátterét ellenőrizte. Mivel méheket is tartott, organikus mézet, ajakápolót és kézkrémet készített, amit aztán egy stanwoodi boltban, valamint az interneten adott el. Megosztotta a legelőjét, és lovak bértartását vállalta, valamint tűzifát vágott ki és adott el. Tette, amit tennie kellett, hogy kifizesse az adósságait, és eltartsa a feleségét, valamint a két gyermekét. Jenkins megnyalta egy boríték hátulját, és lezárta, hogy elküldje az utolsó részletet az utolsó partnerének.

A címkét nézte, amin a cím szerepelt. Úgy érezte, elért valamit… de közben azt is tudta, hogy elárulták. Ettől a keserű pirulától rosszabb szájíze volt, mint a boríték enyvétől.

„Engedd el”, mondta magának.

A lábánál alvó tarka pitbulljára, Maxre nézett.

– Na kislány, kimenjük?

Max azonnal felállt, és csapkodni kezdett a farkával. Jenkins reggel már futott, de hűséges társa nélkül. Max szeretett volna vele tartani, de már sok nyarat megélt. Az ízületei meghálálták, ha a heti ötszöri futásból hármat kihagyhatott. Közben falta a glükozamint, ami enyhítette az ízületi fájdalmait.

Tizenöt perccel később Jenkins már munkás kezeslábasában itta a reggeli protein shake-jét. Növelte az edzésadagját, és növényi alapú étrendre tért át, aminek következtében további két és fél kilót sikerült lefogynia. Most szátizenkét kilót nyomott a százkilencven centis magasságához – katonakorában ugyanennyi szerepelt az adatlapján. Amikor kinyitotta a hátsó ajtót, Max kirohant, leszáguldott a veranda lépcsőjén, majd a gyepen átszaladva megugatta a bértartásra átvett lovakat.

A két appaloosa és az arab telivér felemelte a fejét a zaboszsákból: szénaszálak lógtak ki a szájukból, de különösebben nem foglalkoztak vele, hogy megzavarják őket evés közben. A kifutók jól bírták az igénybevételt, mert Jenkins legfelül áramot vezetett el, és így a lovak nem a póznáknál vakaróztak.

A téli hideg ellen becipzárazta a foltos, kopott Carhartt dzsekijét, majd a zsebéből előhúzta a szőrmebéléses munkáskesztyűjét, valamint a fekete sapkáját, amiket a kezeslábasához csapkodott, hogy kirázza vagy elpusztítsa a benne lévő pókokat. Ezután leült a kivágott fenyőfából készített padjára, és felhúzta sáros csizmáját. Max visszatért.

– Megmondtad azoknak a lovaknak, hogy még mindig te vagy a főnök?

Jenkins megdörzsölte az arcát, és megvakarta a fejét, majd lelépett a verandáról. A fagyott fű ropogott a csizmája alatt, amikor átkelt a legelőn, hogy befejezze a veteményeskertjét; párálló leheletén is látszott, hogy igen hideg van. Alex, a felesége a hónap elején néhány órán át a gyomokat tépkedte, hogy megkönnyítse a ma reggeli munkáját.

Előhozta a szerszámoskamrából a szükséges holmikat, majd fekete filcet tekert ki. A sarkait letapasztotta, ezután pedig az egészet kartonnal fedte be, ami elnyomta a gyomokat, de bomlás közben olyan cukrot termelt, ami vonzotta a földigilisztákat. Jenkins megnyitotta a vízcsapot, hogy beáztassa a kartont, ám ekkor Max ugatni kezdett – de nem a lovakra.

Jenkinsnek nem voltak szomszédjai, legalábbis nem a közelben, barátai pedig ritkán ugrottak be hozzá bejelentés nélkül. Alex elvitte Lizzie-t a bölcsődébe, és délelőtt matematikát tanított a fiuk, CJ osztályában. Jenkins felemelte a kezét, hogy ne vakítsa el a fák között átszűrődő napfény, és látta, ahogy egy fiatalember befordul a ház sarkán, majd az udvaron át elindul feléje. Sötét öltönyt és hosszú fekete kabátot viselt, szőke haját rövidre vágatta: úgy nézett ki, mint egy mormon misszionárius. A járása azt sugallta: buzgó, és eltökélt, hogy jobbá tegye a világot.

– Csak nyugi, kislány. Ülsz – suttogta Jenkins, amikor Max morogni kezdett. – Legyünk barátságosak, hacsak okot nem adnak az ellenkezőjére.

A mormon misszionáriusok párban jártak, és általában olyan környéken, ahol szélesebb körben tudták terjeszteni az üzenetüket. És bár a mormonok eltökéltek voltak, ez a fiatalember túlságosan is magabiztosnak, higgadtnak tűnt ahhoz, hogy vallási ügyben érkezzen. Túl öreg is volt már hozzá. Jenkins remélte, hogy a férfinál nincs idézés – vagy valami halálosabb. Nála viszont most csak a locsolócső volt. Max kötelességtudóan leült Jenkins mellé. A fiatalember megállt, amikor a nedves gyepre lépett, és lenézett kifényesített fekete öltönycipőjére. Határozott arckifejezése tétovává vált. Felnézett.

– Ön Charles Jenkins?

– Miről van szó? – Jenkins a földet bámulta, és fegyver után kutatott.

– Charles Jenkinsszel szeretnék beszélni. – A fiatalember kérdőn emelte fel a hangját: – Itthon van?

– Azt kérdeztem, hogy miről van szó.

Max halkan felmordult, amivel magára vonta a férfi figyelmét.

– Oroszországról – felelte a férfi, és ismét Jenkinsre nézett. – Oroszországról van szó.

2

Jenkins oldalra billentette a fejét, mert kissé rosszul hallott egy alacsonyan szálló sugárhajtású gép miatt, amely a SeaTac vagy a Boeing Field repülőtérre tartott.

– Megismételné?

A fiatal férfi előrelépett, és felemelte a hangját.

– Azt mondtam, „Oroszországról van szó”. Az ott töltött időről.

– Nem kell kiabálnia, fiam. Nem vagyok olyan öreg. – Jenkins végignézett a férfi öltözékén, majd azt mondta: – Túl jól öltözött ahhoz, hogy riporter legyen, így gondolom, nem azért jött, hogy cikket írjon. És nem hinném, hogy egy lap ideküldene egy munkatársat anélkül, hogy először telefonálna.

– Az ügynökségnek dolgozom – felelte az idegen. – A nevem Matt Lemore.

– A CIA-nek dolgozik? – kérdezte Jenkins. Lehet, hogy tényleg kezd megsüketülni.

Lemore odanyújtotta az igazolványát.

– A Műveleti Főigazgatóság igazgatóhelyettese meg tudja erősíteni, hogy nekik dolgozom.

Jenkins sosem hallott még erről a részlegről, bár tudta, hogy mostanában átszervezték az ügynökséget.

– Melyik osztály?

– Titkos akciók. Főként Oroszország.

– Ezt most komolyan mondja?

– Megértem, ha…

– Nem, nem érti meg. – Jenkins felkuncogott az ügynökség arcátlanságán, majd azt mondta: – Rendszeresen találkozik az igazgatóhelyettessel?

– Nem rendszeresen, de…

– De át tud adni egy üzenetet az úrnak?

– Ami azt illeti, egy hölgyről van szó. A Műveleti Főigazgatóság igazgatóhelyettese Regina Baity.

– De át tud adni egy üzenetet Ms. Baitynek?

– Igen.

– Akkor mondja meg neki, hogy menjen a… – De aztán Jenkinsnek eszébe jutott az elhunyt édesanyja, és inkább elharapta a szót. Az asszony mindig azt mondta, hogy a trágár szavak az intelligencia hiányát jelzik. – Mondja meg neki, hogy nincs miről beszélnünk. – Jenkins elindult a gyepen át a háza felé. Lemore a zakójába csúsztatta az igazolványát, és követte.

– Tudom, hogy miért nem akar beszélni velem.

– Dehogy tudja.

– Olvastam az aktáját, és követtem a tárgyalást.

– Én pedig végigéltem.

– Meg kell értenie, hogy…

Jenkins megállt. Jó tíz centivel magasabb volt Lemore-nál, és közel húsz kilóval nehezebb. Közel hajolt a fiatal tiszthez, majd azt mondta:

– Kell? Fiam, miután elmegyek a postára, és feladok egy csekket az utolsó hitelezőnek, hogy kifizessek egy számlát, amely a munkáltatója miatt keletkezett, semmit sem kell tennem, csak meghalni és adót fizetni. Most pedig forduljon meg, és húzza el a valagát az ingatlanomról – merthogy az még mindig az enyém.

Jenkins ismét elindult a hátsó veranda felé, de érezte, hogy Lemore nem szívlelte meg a figyelmeztetését.

– Mr. Jenkins, belátom, hogy a kapcsolatunk nem indult valami rózsásan.

Jenkins megrázta a fejét, és kuncogott, hogy a tiszt ennyire visszafogottan fogalmaz. Tovább sétált.

– Belátja? Hadd mondjak el magának valamit: annyi rosszat tettek velem, hogy ha az ügynökség összes tagja igyekezne jóvá tenni, az is kevés lenne.

Lemore nem adta fel:

– Felhatalmazást kaptam, hogy kifizessem a számláit, amelyek…

– Ezzel kicsit elkésett. – Jenkins a veranda lépcsőjéhez ért.

– Akkor megtérítem őket.

– De én nem akarom. – Jenkins a verandán át a hátsó ajtóhoz ment.

Lemore hangjába csalódottság vegyült:

– Akkor talán meghívnám egy kávéra, hogy bocsánatot kérjek az ügynökség nevében. Nem fog sokáig tartani.

– Egyáltalán nem, mert én csak azt a kávét fogom meginni, amit magam főzök, és amihez semmiféle kötelezettség nem járul. Most pedig azt javaslom, hogy menjen vissza az autójához, hajtson a reptérre, és repüljön vissza Langleybe.

Normális esetben Jenkins leült volna a padra, és leveszi a csizmáját, hogy ne vigye be a sarat a házba, de most attól tartott, hogy valami rosszat tesz, ha továbbra is idekint hallgatja az arcátlan ügynököt.

– Mr. Jenkins, kötelessége, hogy meghallgasson…

Jenkinsnek több se kellett, és lerohant a lépcsőn. Lemore felemelt kézzel hátrált, és hol Maxre, hol pedig a gazdájára nézett.

– Ha lenne szíves meghallgatni…

– Befejeztük a beszélgetést. – Jenkins megragadta Lemore-t a hajtókájánál fogva, hogy visszarángassa a kocsijához. Lemore gyorsan felemelte a kezét Jenkins karjai között, közel lépett a férfihoz, az alkarjával hátralökte Jenkinst, és elkaszálta a jobb lábát. Jenkins hátrazuhant, és elterült a nedves gyepen. Lemore szorosan fogta Jenkins kezét: megcsavarta a csuklóját, így az ellenfele épp akkora fájdalmat érzett, hogy már nem akart mozogni. Max ugatott és ott körözött körülöttük, de nem támadott.

– Bocsánat – mondta Lemore. – Nem akartam, hogy erre kényszerítsen. Ha lenne szíves…

Jenkins lábát Lemoré köré fonta, majd kicsavarta a kezet, amely a csuklóját fogta. A másik lábát Lemore mellkasának nyomta, és a hátára fordította a fiatalembert. Ezután talpra ugrott, de továbbra sem engedte el Lemore csuklóját.

– És nekem sem állt ez a szándékomban.

Lemore céklavörös arccal hevert a földön.

– Oké, oké – nyögte ki végül. – Elmegyek. Elmegyek innen.

Jenkins elengedte a fiatalember kezét, és odébb lépett: a hideg levegőben páraként szállt a mellkasából előtörő levegő. Érezte, hogy a kezeslábasa alatt csuromvíz a jégeralsója, az ereiben pedig lüktet az adrenalin. Lemore lassan felállt, lesöprögette a ruháját, majd felemelt kézzel hátrálni kezdett.

– Bocsánatot kérek – mondta. – Csak próbáltam elvégezni a feladatom.

Jenkins fellépett a verandára, és megragadta a kilincset.

– Ha bármit is számít, mindannyian tudjuk, hogy magát átverték – kiáltott oda neki Lemore. – És mind magának drukkoltunk. Az összes tiszt.

Jenkins bement, és bevágta maga mögött az ajtót. Elöntötte a düh: nem tudta elhinni, hogy az ügynökségnek, amely hagyta, hogy kémkedésért bíróság elé állítsák, most volt képe segítséget kérni tőle. Tovább rontotta a helyzetet, hogy testileg is megszégyenítette egy kölyök, aki vizes ruhában sem nyomhatott 85 kilót. Jenkins fel-alá járkált, és közben Lemore szavai csengtek a fülében.

„Mindannyian tudjuk, hogy magát átverték.”

„Mindannyian.” Az ügynökség tisztjei. Jenkins megcsóválta a fejét, és arra gondolt, biztos sorsot húztak, és Lemore nyerte el az irigylésre nem méltó feladatot, hogy megpróbáljon beszélni vele. „Csak próbáltam elvégezni a feladatomat.”

Jenkins megállt.

– Bassza meg!

Gyorsan a bejárati ajtóhoz ment száraz sarat és nedves csizmanyomokat hagyva a keményfa padlón. Odakint egy autó motorja pörgött fel. Jenkins kinyitotta az ajtót, és az elülső verandára lépve látta, hogy Lemore autója kavicsokat felverve eltűnik a fák mögött.

3

Jenkins lezuhanyozott és megborotválkozott, majd a közeli Stanwoodba hajtott; napszemüveget viselt a ragyogó téli napsütés ellen. Elment a postára, és feladta az utolsó csekket, majd mivel közel volt a Stanwood középiskolához, felhívta Alexet, hogy befejezte-e a korrepetálást.

– Reméltem, hogy rábeszélhetek egy csinos hölgyet egy késői reggelire vagy egy korai ebédre az Island Caféban.

– Melyik csinos hölgyre gondoltál? – kérdezte Alex.

– Nem tudom. Gondoltam, te talán bemutatsz néhánynak.

– Azt lesheted, szépfiú. – A hangja alapján Alex sétált. – Szívesen veled tartanék, de el kell hoznom Lizzie-t a bölcsődéből, hogy elvigyem dr. Joe-hoz.

A most már egyéves Lizzie gyakran volt nyűgös, és sűrűn felébredt az éjszaka közepén.

– Hogy van?

– Gondolom, megint fáj a füle. – Jenkins hallotta, hogy Alex autója pittyen, majd kinyílik és becsukódik az ajtó. – Hogy telik a szabadnapod? – kérdezte Alex.

– Dolgozom. – Jenkins nézte, ahogy a Stanwood és a Camano-sziget között hömpölygő Stillaguamish folyó sáros vizén megcsillan a napfény. – Végre befejeztem a kertet. – Átfutott az agyán, hogy megemlíti Matt Lemore-t, de aztán úgy döntött, hogy inkább még vár vele. Úgy tűnt, hogy Alexnek sietnie kell.

– Hát akkor legalább menj ki, és élvezd a napfényt.

– Megpróbálom – felelte Jenkins. – Elhozom CJ-t.

– Meddig tervezel a kifőzdében lenni? – Alex hangjába némi gúny vegyült.

– Elég ideig, hogy megspóroljam neked az utat – felelte Jenkins.

Elhajtott a nem messze lévő kis étterembe. New Jerseyben, ahol felnőtt, kifőzdének nevezték volna az egyemeletes stukkós épületet. A piros padló már megkopott, akárcsak a műanyag asztalok, az egyszerű székek és a zöld műanyag bokszok. Ezentúl a kifőzde mit sem változott – ugyanaz volt a berendezés, az étlap, a tulajdonos (aki egyben a szakács is volt), a pincérnő, és ugyanazok voltak a vendégek is, mint mindig, bár néhány törzsvendég már kétségkívül kihalt a helyről. Itt a nagy nyilvánosságot kapott tárgyalása ellenére sem foglalkoztak Jenkinsszel. A reggelizők népes csapata már elment. Jenkins üdvözölte a néhány hátramaradt vendéget, aki a pultnál kávézgatott, majd egy üres asztalról felkapta a Seattle Times egy példányát. Ezután egy boksz felé vette az irányt, amelynek ablaka fölött piros-fehér kockás zászlócska díszelgett.

Leült, a pincérnő, Maureen Harlan pedig kávét töltött a bögréjébe.

– Mit kér? – kérdezte, és kibámult az ablakon.

– Két tükörtojást, a krumpli helyett gyümölcsöt. Szalonnát és pirítóst sem kérek.

– Akkor egy Countryman lesz extra szalonnával, és különlegesen ropogós krumplival. A pirítós vegyes kiőrlésű kenyérből legyen?

Jenkins elmosolyodott.

– Jól hangzik.

– És csomagoljunk a kutyának?

– Max nagyon örülne neki.

– Vettem a minap az ajakbalzsamából. Az a cucc tényleg jó.

– Sosem verném át azt, aki az ételemet tálalja fel.

– Okos ember maga – mondta Maureen elmenőfélben.

Jenkins kinyitotta az újságot, és megakadt a szeme egy főcímen. A Kreml őrizetbe vett és kémkedéssel vádolt meg egy amerikai állampolgárt, aki azt állította, hogy egy esküvőre érkezett Moszkvába. Hetekig tartó kardcsörtetés után a férfit kiengedték a hírhedt moszkvai Lefortovo börtönből. Jenkins éppen lapozni készült, amikor megérezte, hogy valaki az asztala fölött áll. Maureen gyorsan térült-fordult, ha az étteremben nagy volt a nyüzsgés, de nem ennyire gyorsan. Leengedte az újságot.

Matt Lemore felemelt kézzel, félénken vigyorgott előtte.

– Megígértem, hogy meghívom egy kávéra – mondta.

Jenkins összehajtotta az újságot, és a műanyag boksz túlsó oldala felé biccentett. Lemore leült, és az asztalon álló tartóról levett egy laminált étlapot.

– Mi az, ami jó itt? – kérdezte.

– A kávé – felelte Jenkins, és kortyolt egyet a bögréjéből.

Maureen visszatért egy kancsóval, és teletöltötte Jenkins bögréjét.

– Szeretnék kérni… – kezdte Lemore a laminált étlapot lapozgatva, de Maureen megfordult, és elment az asztaltól, mintha meg sem hallotta volna.

– Nem ismeri magát – mondta Jenkins.

– Csak azokat szolgálja ki, akiket ismer? – Lemore idegesen elmosolyodott.

– Vagy kedvel. – Jenkins belekortyolt a kávéjába. Lemore visszatette az étlapot a tartóra. Jenkins letette a bögréjét.

– Mi volt az, amit a farmon csinált?

– A csuklófogás? Bocsánatot kérek érte.

– Mi volt az?

– Főként dzsúdó, egy osoto-gari nevű technika némi krav magával – felelte Lemore. Ez utóbbi kifejezés az Izraeli Védelmi Erők hivatalos harcrendszerére, önvédelmi rendszerére utalt. Jenkins is a krav magát vetette be, hogy ártalmatlanná tegye Lemore-t, bár annak idején ezt tangszudo néven emlegették. Lemore nem tartozott az aktakukacok közé.

– Paramilitáris kiképzést kapott. Hol? Harvey Pointban? – kérdezte Jenkins Észak-Karolinára utalva.

– Camp Pearyben – felelte Lemore, ami „a farm” néven ismert titkos CIA-létesítményt jelentette.

– Hová küldték?

– Főleg Oroszországba és Kelet-Európába. De mostanában leginkább egy íróasztal mögött üldögéltem Langleyben. Nemrég nősültem meg. A feleségem az első gyerekünket várja. Úgy gondoltuk, a legjobb, ha itthon maradok.

– Gratulálok!

– Köszönöm.

– Akkor befejezte a kémkedést?

Lemore bólintott.

– Egyelőre igen. Akárcsak a feleségem.

Sok tiszt házasodott össze úgyszintén CIA-tiszttel – köztük Jenkins is. A tisztek megértették, hogy a házastársuk miért nem mondja el, milyen volt a napja, és miért kell váratlanul elrohannia, hogy hazatérve egy szót se szóljon arról, merre járt.

– És hogy nyerte el ezt az irigylésre méltó feladatot velem?

Lemore megütögette az újságot.

– Ezt az embert én futtattam.

Jenkins ismét megnézte a cikket a belső oldalon.

– Maga volt a tartótisztje?

– Nos, igen, de most már más terminológiát használunk.

– Maga hány éves?

– Negyvenkettő. – Lemore főiskolásnak tűnt.

– Hány éve dolgozik itt?

– Tizenhat. A főiskola után négy évig a tengerészgyalogságnál voltam.

– Ott szolgált?

– Harcolni akartam a hazámért.

– És harcolt?

– Két kiküldetésen voltam Irakban.

– Hogy került az ügynökséghez? Hadd találjam ki: ismét szolgálni akarta a hazáját.

– Nem. Állást kerestem.

Jenkins kuncogott egyet.

– Miért Oroszország és a keleti tömb országai?

– Erről tanultam a főiskolán. A bolsevik forradalomról, a kommunisták hatalomra jutásáról, a Szovjetunióról, annak gazdasági összeomlásáról és felbomlásáról.

– Amire talán mégsem kerül sor – ha Mr. Putyin eléri, amit akar.

– Oroszország ma igencsak olyan, amilyen egykor a Szovjetunió volt – állapította meg Lemore korántsem elragadtatottan.

– Nekem mondja?

– Elnézést. Úgy értettem, hogy sokat hencegnek anélkül, hogy alapjuk lenne rá.

– Maga orosz?

– Az anyám családja orosz. A Lemore francia név.

– A tü govorís po-russzki?

– Da.

– Az ország érdekelte?

Lemore elmosolyodott.

– Az. Számolni meg kurvára nem tudtam, így a számvitel kilőve…

Maureen meghozta Jenkins rendelését. Lemore az összekulcsolt kezét nézte: olyan volt, mint egy bűnbánó, aki épp a katekizmust tanulja.

– Helló – mondta Maureen. Lemore felnézett. – Eszik valamit?

– Öö, igen. Én…

– Azt kéri, amit ő? – kérdezte Maureen.

Lemore tekintete az étellel teli tányérra siklott.

– Igen. Mit eszik?

Mielőtt elment volna, Maureen odafordult, és teletöltötte Lemore kávésbögréjét.

– Minden bizonnyal kedveli magát – jelentette ki Jenkins. – Ennél nagyobb vendégszeretetben nem lesz része. – Beleharapott az egyik szalonnaszeletébe. – Hogy kapták el az emberüket? – Jenkins megütögette az asztalon heverő újságot.

– Az volt a cél, hogy elkapják. – Érdekes.

– Miért?

– Emlékszik Olga Ivasutyinra?

– Ő volt az az orosz ügyvéd, akinek a vád szerint szerepe volt a Donald Trump választási stábjával összehozott találkozó megszervezésében a 2016-os kampány során.

– Nem tarthattuk bent, és mindent kiszedtünk belőle, amit csak tudtunk. El akartuk hitetni az oroszokkal, hogy ők diktálnak, és csak azért engedjük el a nőt, mert az egyik emberünk náluk van.

– Azt akarták, hogy az oroszok elhiggyék, ők irányítanak, és kényszeríthetik magukat. Maga tényleg tanulmányozta az orosz kultúrát.

Lemore elmosolyodott, majd azt mondta:

– Volt még egy oka annak, hogy elkapassuk. Ezért vagyok itt.

Jenkins letette a bögréjét.

– Csupa fül vagyok.

– A Lefortovo börtönről hónapok óta keringő szóbeszédet akartuk tisztázni. Úgy gondoltam, ez úgy lesz a legkönnyebb, ha bejuttatunk valakit, akiről tudjuk, hogy ki tudjuk majd hozni.

– Miféle szóbeszédet?

– Feltehetek néhány kérdést?

Jenkins belevágott a tojásába, majd összekeverte a krumplival, és bekapott egy villányit.

– Feltehet.

– Amikor Oroszországban volt, hogy sikerült kijutnia az országból?

– Egy török halászhajóval keltem át a Fekete-tengeren, majd eljutottam Çeşmébe, utána pedig fizettem, hogy az Égei-tengeren át elvigyenek Chiosba.

– Úgy értem, hogy jutott el Moszkvából a Fekete-tengerhez?

– Egy ügynök segített, egy orosz nő. Hosszú történet.

– Paulina Ponomajova?

Jenkins letette a villáját, mert érezte, hogy valami fontos következik. Eredetileg azért ment Oroszországba, mert a korábbi rezidentúravezetője, Carl Emerson azt mondta neki, hogy hét, egymással összefüggésbe nem hozható nő, akiket a „hét nővér” néven ismertek, az orosz titkosrendőrség célpontja lett. A nők évtizedekig szolgáltak amerikai vakondokként, és szigorúan titkos információkhoz fértek hozzá. Hármukat leleplezték és kivégezték. Emerson elmondta Jenkinsnek, hogy a vadász a „nyolcadik nővér” néven ismert, és megkérte, hogy tárja fel, ki az. Emerson azonban mindenben hazudott. Ő maga leplezte le a három nővért több millió dollárért cserébe. Paulina Ponomajova nem az orosz titkosrendőrségnek dolgozott, hanem a CIA-nek, és próbálta kideríteni, hogy ki szivárogtat a cégnél. Miután Jenkins tudomást szerzett Emerson árulásáról, alig tudott élve megszökni Oroszországból, amit csak Ponomajova nagy áldozata tett lehetővé. Amikor hazajutott, minden csak még rosszabbra fordult. Miután Jenkins az Egyesült Államok hatóságainak tudomására hozta, hogy Emerson áruló, őt magát kémkedéssel vádolták meg, és bíróság elé állították. Csak az ügyvédje zsenialitásának és egy tökös bírónak volt köszönhető, hogy nem ítélték életfogytiglani börtönbüntetésre.

– Tudja, mi történt vele? – kérdezte Lemore.

– Meghalt. – Jenkins kortyolt a kávéjából, és letette a bögrét. Még mindig fájdalmasan érintette a téma.

– Látta meghalni? – kérdezte Lemore.

Jenkinsnek eszébe jutott, amikor utoljára látta Ponomajovát a rozzant tengerparti házban Visnyevkában. Paulina kiment a hátsó ajtón az autóhoz, amit korábban elrejtettek. El akarta terelni az üldözőik figyelmét, hogy Jenkinsnek legyen ideje elmenekülni. Ez sikerült neki.

– Nem.

Lemore hátradőlt: látszott rajta, hogy csalódott.

– Miért kérdezi? Miféle szóbeszédet hallott a Lefortovóról?

– Hogy egy magas szinten tevékenykedő ügynököt vittek oda kihallgatásra – egy nőt, akiről úgy hiszik, hogy információkkal rendelkezik egy régóta tartó titkos amerikai műveletről.

Jenkins félretolta a tányérját: egyszerre elment az étvágya.

– Mikor? Mikor hallott erről először?

– Több hónappal azután, hogy maga visszatért az Egyesült Államokba.

Jenkins optimizmusa tovatűnt.

– Akkor biztos valaki másról van szó.

Lemore közbevágott:

– A nőt hónapokig szigorúan őrizték egy moszkvai katonai kórházban. Valamilyen autóbalesete volt, és több hónapig feküdt az intenzíven. Utána átszállították a Lefortovóba.

Jenkins elgondolkodott ezen.

– Az oroszok nagyon sokat tettek érte, hogy a nő életben maradjon.

– Ami azt jelenti, hogy az ügynöknek nagyon magas szinten kellett dolgoznia, és az FSZB-t igencsak érdekelte, hogy mit fecsegett már ki, és mi mást tudhat még.

Jenkins megütögette az asztalon heverő újságot.

– Mit mondott magának az ügynöke? Mit tudott meg a börtönben?

– Hogy az oroszok nagyon óvatosak és paranoiásak – még a szokásosnál is jobban. A börtönőröknek általában megered a nyelve, ha kellőképpen magas az összeg – most viszont nem.

– Nem tudják, hogy ki a nő.

– Nem. De szerintem maga tudna segíteni.

Jenkins megrázta a fejét. Nem tudott.

De ismert valakit, aki viszont igen.

4

Míg Alex Lizzie-vel volt, Jenkins felvette CJ-t a középiskolai fociedzés után. A tárgyalása valószínűleg egyetlen pozitív hozadéka a korrepetitor volt, akit azért fogadtak fel, hogy CJ ne maradjon le a tanulásban. A tanár korábban profi focista volt, így CJ már sokkal jobb jegyeket kapott – és sokkal jobban focizott is.

– Jó volt az edzés? – kérdezte Jenkins.

A fiú egyenruhában és stoplis cipőben ült be mellé. Hátradobta a hátizsákját, és bekötötte magát.

– Kicsit unalmas volt. Senki sem tud megállítani.

Jenkins elfojtotta a mosolyát, és felismerte, hogy most adhat egy apai jó tanácsot.

– Hát, azért remélem, semmi ilyesmit nem mondtál a csapattársaidnak.

– Nem, semmit sem mondtam. – CJ bekapcsolta a rádiót. Középiskolásként elkezdte követni a társadalmi normákat: például már érdekelte a zene. Elkezdett izzadni is, Jenkinsék pedig próbálták rávenni, hogy használjon dezodort. A szagból ítélve e téren még volt tennivalójuk.

– Megállunk a Burger Kingnél? – kérdezte CJ.

– Anya főz – felelte Jenkins.

Felhajtott az autópályára, és a hídon át elindult hazafelé. A Matt Lemore-ral folytatott beszélgetés szavai továbbra is a fülében csengtek. Korábban úgy feltételezte, hogy Paulina Ponomajova olyan messzire hajtott el az autóval, amennyire csak tudott, és amikor elkapták, elharapott egy ciántablettát. Erről eszébe jutottak a fiatalkorában végigszenvedett baptista prédikációk.

Nincsen senkiben nagyobb szeretet annál, mintha valaki életét adja az ő barátaiért.

János 15:13.

Élete legnehezebb tette volt, amikor elengedte Paulinát a visnyevkai tengerparti házból, tudva, hogy mekkora áldozatra készül.

„Nem hagyom cserben, Charlie. Meg kell értenie, hogy ha életben marad, ha visszajut, akkor elvégeztem a munkámat. Vissza kell jutnia, és megállítania azt, aki információt szivárogtat a hét nővérről – még mielőtt mások meghalnának.”

„Meg fogják ölni, Anna.

Paulina – mondta a nő. A nevem Paulina Ponomajova.”

És most Lemore azt állítja, hogy talán még életben van.

– Apa!

Jenkins hirtelen visszatért a révületből.

– Mi az?

– Átmehetek szombaton edzés után Williamékhez? Áthívott.

– Beszéljünk előbb anyáddal, hogy nincs-e valami más kötelezettséged.

CJ úgy nézett az apjára, mint amikor Jenkins a bíróság előtt állt. Tekintete elbizonytalanodást és aggodalmat sugárzott.

– Jól vagy, apa?

– Igen. Jól vagyok.

– Komolyan?

Jenkins elmosolyodott.

– Csak van néhány dolog, ami foglalkoztat.

A felmentő ítélet után Jenkins minden tőle telhetőt megtett, hogy minél többet legyen otthon, és segítsen CJ-nek leküzdeni a félelmét, hogy az apját ismét elviszik. Mégis hónapokba telt, mire visszanyerte a fiú bizalmát. Miután hazaérkeztek, Jenkins segített CJ-nek megcsinálni a házi feladatát, vacsora közben pedig beszélgetett a családjával. Igyekezett másra figyelni, hogy a gondolatai ne térjenek vissza az orosz tengerparti házhoz és Paulinához, de nem mindig járt sikerrel.

„Ne szomorkodjon miattam, Charlie. Számítottam arra, hogy eljön ez a nap, és már régóta készülök rá. Megbékéltem az istenemmel, és izgatottan várom, hogy láthassam a fivéremet táncolni az örökkévalóság legnagyobb tánctermében. Adja meg nekem ezt az ajándékot! Adja meg annak a lehetőségét, hogy tudjam: még egyszer, utoljára ártottam nekik!”

Paulina kemény és elszánt volt, mint bármelyik KGB- vagy CIA-tiszt, akit Jenkins valaha is ismert. A halál hősies tettnek, becsületbeli ügynek hangzott a szájából. Jenkins most viszont nehezen tudta megemészteni, hogy Paulina talán mégsem halt meg – és főleg hogy ennek milyen következményei lehetnek. A Lefortovo hírhedt börtön volt. Az oroszok lassan, fájdalmas módon minden információt kifacsarnak majd belőle.

Utána pedig kivégzik.

– Ha vigyázol Lizzie-re, befejezem a mosogatást – mondta Alex.

Jenkins elmosolyodott, és leszedte az asztalt.

– Jól vagy? – kérdezte Alex.

– Igen. Semmi gond.

Az otthoni esték is még a korábbi menetrend szerint zajlottak. Jenkins és Alex felváltva fektette le CJ-t és Lizzie-t. CJ-nek továbbra is olvasni kellett, pedig már ő maga is tudott. Alex előszeretettel mondogatta, hogy „van, amikor nem akarja, hogy ott legyünk körülötte, míg más pillanatokban csak kisfiú akar lenni. Becsüljük meg ezeket.”

Jenkins kicserélte Lizzie pelenkáját, majd betette a lányát a kiságyába, és óvatosan odaadta neki a vizesüveget, amit az utóbbi időben hajlamos volt tiltakozásul eldobni. Alex azt olvasta, hogy a tápszer elrohasztja Lizzie újonnan kinőtt fogait és ínyét. De ma este Lizzie a szájába dugta a cumit, és elégedetten szopogatta.

– Elizabeth Paulina Jenkins – suttogta Jenkins, és megsimogatta a lánya göndör fekete haját. Jenkins édesanyja után nevezték el Lizzie-nek – és a nő után, akinek az áldozata lehetővé tette, hogy ezen az estén ott álljon a rácsos ágy mellett.

– Jó éjszakát, kisbabám. Apa szeret – mondta.

Jenkins lement a nappaliba. Alex még egy fél óráig olvasni fog CJ-nek. Tüzet rakott: érezte a fenyő- és a somfahasábok éltető nedveinek illatát. Amikor a tűz meggyulladt, a fa ropogni és pattogni kezdett. Jenkins leült a barna bőrkanapéra, de nem kapcsolta be a tévét, hogy végigszörföljön a csatornákon. Ismét eszébe jutott az utolsó beszélgetése Paulinával, aki arra vágyott, hogy újra találkozzon az öccsével, aki öngyilkos lett, amikor megfosztották az álmától, hogy a Bolsojban táncolhasson.

„El fogom mondani nekik, hogy a testvérem évtizedeken át többet ártott nekik annál, amit ők valaha is neki vagy nekem szántak. És azzal a tudattal kell majd élniük, hogy megint nem volt lehetőségük bosszút állni.”

Talán mégis.

A gondolattól szinte rosszul lett.

Alex lejött a lépcsőn.

– Köszönöm, hogy megvártál – mondta.

– Hogy mi? – kérdezte Jenkins.

– Megnézünk egy újabb részt A csodálatos Mrs. Maiselből? Gondolom, rám vártál.

– Igen – felelte Jenkins.

Alex vigyora nem volt túl meggyőző.

– Bele sem néztél a SportsCenterbe, amíg vártál? Ez nem jellemző rád.

– Ma felkeresett valaki – mondta Jenkins.

Alex elhallgatott, a mosolya tovatűnt.

– Valami baj van? – Leült a díványra, Jenkins pedig beszámolt neki a találkozásáról Lemore-ral.

– Remélem, elküldted a fenébe.

– Igen. De nem adta fel olyan könnyen.

– Ezt meg hogy érted?

– Újra megjelent az Island Café-ban. Emlékszel, hogy nemrég a hírekben szerepelt egy férfi, aki Oroszországba ment esküvőre, de végül kémkedésért letartóztatták?

– Halványan.

– Ez a Matt Lemore nevű fickó azt mondta, hogy ő volt a tartója. Állítólag azt akarták, hogy kapják el.

– Miért?

Jenkins elmondta, hogy mit mesélt neki Lemore. – Lemore szerint az ügynökség el akarta hitetni az oroszokkal, hogy ők diktálnak, hogy ők kényszerítik ki a cserét.

– Hogy ne kezdjék el alaposabban vizsgálni, hogy miért volt olyan könnyű letartóztatni a férfit? – kérdezte Alex.

– Lemore azt mondta, hogy a tisztnek az volt a feladata, hogy érje el: küldjék a Lefortovó börtönbe, ott pedig bizonyosodjon meg a szóbeszéd valódiságáról, miszerint egy magas szinten tevékenykedő CIA-ügynököt tartanak ott fogva.

Alex Jenkins arcát tanulmányozta, majd a szemét. Valaha ő is CIA-tiszt volt, bár elemzéssel foglalkozott. – Egy magas szinten tevékenykedő CIA-ügynököt? – kérdezte.

– Paulinát.

Alex döbbenten nézett.

– Azt mondtad, hogy meghalt.

– Azt hittem. Azt mondta, van egy ciánkapszulája, és amikor már nem tudja messzebb csalni őket, be fogja venni.

Alex kifújta a levegőt, majd ismét beszívta. Felállt, és fázósan összehúzta magát. A kandallóhoz ment, a párkányon lévő bekeretezett fényképeket nézte.

– Milyen bizonyíték van rá, hogy még mindig él?

– Semmi komoly. Az egész elég gyenge lábakon áll, de mind a ketten tudjuk, hogy a humán forrástól szerzett információ gyakran ilyen.

– Bárki lehet.

– Úgy tűnik, nem. A szóbeszéd nem sokkal azután röppent fel, hogy hazatértem Oroszországból, szóval az időzítés megfelelő. Állítólag az ügynök autóbalesetet szenvedett, és úgy vélik, hogy információkkal rendelkezik egy régóta tartó titkos amerikai műveletről.

Alex megfordult.

– A hét nővér.

Jenkins bólintott.

– Te sehogy nem tudod ezt megerősíteni.

– Én nem – felelte Jenkins, de a hangja árulkodó volt.

– Viktor Fjodorov viszont igen – mondta Alex. – Ez jár a fejedben, ugye?

– Ha Paulina életben van, Fjodorovnak tudnia kell róla – jelentette ki Jenkins.

Fjodorov volt az FSZB-tiszt, aki Moszkvától a Fekete-tengerig üldözte Jenkinst, majd át Törökországon. Amikor Jenkins megszökött, az FSZB kirúgta Fjodorovot. Ő viszont nem neheztelt Jenkinsre, hanem azt mondta neki, hogy szerinte ők ketten rokonlelkek.

– Kapcsolatba tudsz lépni vele? – kérdezte Alex.

Jenkins megrázta a fejét.

– Amíg vártam, hogy véget érjen CJ fociedzése, megnéztem a telefonom híváslistáját. Túl régen hívott, és titkosított volt a szám vagy pedig egy eldobható telefont használt, amitől rég megszabadult. Többé már nincs oka kapcsolatba lépni velem.

– Akkor sehogy sem tudod megtalálni. – Nyilvánvaló volt, hogy Alex szeretne pontot tenni a beszélgetés végére.

Jenkins zavartan mosolygott rá.

– Talán van még egy lehetőség.

– Úgy gondolod, hogy meg tudod találni? Mi lenne az? – kérdezte Alex.

– A svájci bankszámla.

Amikor Fjodorov legutóbb felhívta Jenkinst, elmondta, hogy megtalálta Carl Emersont és a pénzt is, amit a férfi Oroszországtól kapott, mert a hét nővér közül háromnak elárulta a nevét. Fjodorov megölte Emersont, majd hatvan–negyven arányban elosztotta a pénzt, és megadta Jenkinsnek egy svájci bankszámla számát, amin az ő része van letétbe helyezve – bár Jenkins sosem nyúlt hozzá, és most már valószínűleg nem is fog. Néhány héttel azután, hogy a számlát megnyitották, megtudta, hogy az orosz kormány befagyasztotta.

– A bank a svájci Union Bank Moszkvában. A számlát befagyasztották, de én tudom a számlaszámot. Ha bemennék abba a bankba, és pénzt fizetnék be, majd azt mondanám, hogy frissítenem kell az aláírásmintámat, akkor megtudnám a számlámat megnyitó orosz bankár nevét.

– És annak mi haszna lenne?

– Jó eséllyel ugyanaz a bankár nyitotta meg Fjodorov számláját, ugyanazon a napon és időpontban, bár Fjodorov minden bizonnyal álnevet használt. Ha megtalálom a bankárt, ki tudom deríteni az álnevet.

– Nincs rá garancia, hogy a bankár megmondaná neked a nevet.

Jenkins fáradtan mosolygott Alexre.

– Mivel volt dolgom a KGB-vel, tudom, hogy ha valaki ismert bankár Moszkvában, azt meg lehet venni, van egy tartója a kormányban, vagy pedig már végrehajtott piszkos tranzakciókat oligarcháknak vagy szervezett bűnözői körök tagjainak. A megfelelő összegért cserébe minden további nélkül megadják a számlán szereplő nevet. Lemore ezután átvizsgálja a hitelkártya- és a bankkártyatörténetet, én pedig meg tudom találni Fjodorovot.

– Ez őrültség, Charlie! Egy ügynököt is elküldhetnek, hogy megkeresse Fjodorovot. Neked nem kell menned. Semmivel sem tartozol nekik.

– Igazad van: semmivel sem tartozom az ügynökségnek…

Alex leült Jenkinsszel szemben a dohányzóasztalra. – Charlie, Paulina maga döntött úgy, ahogy. Ha életben van – és ez a „ha” nagyon bizonytalan –, akkor nem azért, amit tettél vagy éppen nem tettél.

– Alex, hajlandó volt feláldozni értem az életét. Soha nem láttalak volna viszont, és CJ-t sem. Sosem láttam volna Lizzie-t.

– Ezt nem tudod.

– Csak én szerezhetem meg a számla azonosítókártyáját, és én tudom kideríteni, milyen név tartozik az ugyanakkor megnyitott másik számlához.

– Ez hülyeség! – Alex felállt. – Az ügynökség elküldhet Moszkvába egy ügynököt, aki ugyanazt csinálná, amit mondtál – valakit, aki neked adná ki magát. Fjodorov valószínűleg mind a két számlát elektronikus úton nyitotta meg.

– Ez rendben is van, de mi lesz azután, ha az ügynök megszerezte az információt? Fjodorov nem fog akárkivel szóba állni: ebben az ügyben nem. Nagyon óvatos lesz. Ha kiderül, hogy Fjodorov megölte Emersont és ellopta a pénzt, akkor neki vége. Akár tetszik, akár nem, csak bennem fog megbízni – és én vagyok az egyetlen, aki megzsarolhatja.

– Az ügynök megfenyegetheti azzal, hogy leleplezi.

– Fjodorov pedig lebuktatja az ügynököt az FSZB előtt, és kiderül, hogy az ügynök ki akarta deríteni, él-e még Paulina. Ha igen, akkor az FSZB el fogja tüntetni, nekünk pedig esélyünk sem lesz kihozni.

– Kihozni? Honnan?

– A Lefortovóból – felelte Jenkins. – Oroszországból.

– Te megőrültél? Tudod, hogy ez mit jelentene? Már ha egyáltalán ő az. Ráadásul ha hónapokig kórházban volt, most pedig a Lefortovóban, akkor fogalmatok sincs, hogy milyen testi és lelkiállapotban van.

– Lépésről lépésre kell csinálnom. Először ki kell derítenem, hogy él-e még és a Lefortovóban van-e. Ha igen, akkor majd Lemore-ral kiterveljük, hogy lehet kihozni.

Alex megrázta a fejét.

– Te hallod, hogy mit beszélsz? Megbíznál egy ügynökségben, amelyik hagyta volna, hogy életedfogytig tartó börtönre ítéljenek?

– Teljesen nem bíznék.

– Akkor kiben? Charlie, kiben bízol meg, hogy segítsen neked ebben?

– Fjodorovban.

Alex úgy nézett rá, mintha elment volna az esze.

– Az FSZB ezredesében?

– Az FSZB sértett, volt ezredesében.

– Abban az emberben, aki három országon át üldözött.

– Az ügynöksége és a hazája átverte.

– Nem lehet megbízni benne, Charlie. Azért is megnyithatta azt a számlát, hogy téged csapdába csaljon. Lehet, hogy ezért nem használt álnevet.

– Azért nem használt álnevet, mert arra számított, hogy amint megnyitja a számlát, én rögtön ráteszem a kezem a pénzre. Néhány héttel később befagyasztották. Lett volna időm elutalni az összeget, és megszüntetni a számlát. Másképp döntöttem. Ahhoz a pénzhez vér tapad.

– Ennek ellenére lehet, hogy csapda. Az FSZB azért is elterjeszthette azt az álhírt, hogy Paulina él, hogy visszacsaljon téged Moszkvába. Putyin arrogáns, kitartó, és bosszúálló. Gondolj csak bele: mit meg nem tett azért, hogy végezzen azokkal, akik Oroszország ellen kémkedtek.

– Szerintem Fjodorov nem azért csinálta ezt, hogy csapdába csaljon. Akkor már eleve nem adott volna nekem négymillió dollárt.

– Putyin KGB-s volt. Fjodorov az FSZB tisztje volt, és talán még mindig az – jelentette ki Alex. – És hasznot húzott abból, hogy megölte Carl Emersont. Most meg azt akarod bemesélni nekem, hogy tulajdonképpen egy kiscserkész?

– Anya! – szólalt meg a pizsamás CJ a lépcső közepéről. – Miért haragszol apára?

– Semmi baj, CJ – mondta Jenkins. – Csak felnőttekre tartozó dolgokról beszélgetünk. Menj vissza az ágyadba.

CJ arcán ismét aggodalom és félelem tükröződött, akárcsak az előző tavasszal és nyáron.

– Apa, megint bajban vagy?

– Nem, CJ. Nem vagyok semmiféle bajban. Minden rendben van. Menj vissza az ágyadba. Egy perc múlva megyek jóéjt-puszit adni.

De CJ nem ment fel a lépcsőn. Eltökélten állt, arcán könnyek folytak le.

– Ha minden rendben van, akkor anya miért sír?

5

Másnap reggel Jenkins vitte el a fiát az iskolába, de még a napi rutinnak ez az apró változása sem kerülte el a fiú figyelmét.

– Miért nem anya visz el? – kérdezte CJ.

– Úgy gondoltam, hogy így tudunk beszélgetni, ha vannak még kérdéseid.

CJ megrázta a fejét.

– Tudom, hogy félsz, CJ. Azok után, amin keresztülmentünk, jogosan. De megígérem, hogy senki sem fenyeget a börtönnel.

– Akkor miről vitatkoztatok anyával?

– Nem vitatkoztunk… Van egy barátom, egy jó barátom, aki lehet, hogy bajban van, és a segítségemre van szüksége.

– Miféle bajban?

– Nem tudom, CJ, de ha a barátomnak segítségre van szüksége, akkor azt akarnád, hogy segítsek, nem?

CJ egy pillanatra elgondolkodott: a mellkasa felemelkedett, majd lesüllyedt. – Azt hiszem, igen. Ha valóban jó barátról van szó.

– Valóban… jó barátról, igen.

Megérkeztek az iskolához. CJ szokása ellenére nem pattant ki a kocsiból, hanem áthajolt, és megölelte Jenkinst. Csak ezután nyitotta ki az ajtót, és száguldott fel a fedett átjárón. Jenkins a könnyeivel küszködött, de rádudált egy mögött álló autó, így elhajtott onnan. Visszament az Island Caféhoz, és ott várt Matt Lemora-ra. Alexszel megegyeztek, hogy Jenkins további információt kér, amit aztán megbeszélnek, mielőtt a férfi döntene.

Hajnal ötkor hívta fel a fiatal tisztet, arra számítva, hogy felébreszti, de Lemore, aki a keleti parti időzónában élt, már épp egy fitneszteremben edzett.

Ezen a reggelen sokkal többen ettek a kifőzdében, és a zaj is nagyobb volt, de Jenkinsnek sikerült elfoglalnia egy bokszot, amikor négy, építkezésen dolgozó munkás sisakkal és kesztyűvel a kézben felállt, majd kiment. A pincértanuló leszedte az asztalt, Maureen pedig kávét töltött a bögréjébe. Nem fecsérelte az időt üdvözlésre, mert nagyon elfoglalt volt. Jenkins belekortyolt a kávéjába, és úgy tett, mintha az étlapot nézegetné. De a konyha felől szálló ismerős, jó illatok – szalonna, péksüteményre locsolt szaft – ellenére nem nagyon volt étvágya. Kilesett az ablak alján. A Skagit-öböl felől szálló enyhe ködtől halványabban világítottak az utcai lámpák. Az út túloldalán kék Ford állt meg a járdaszegéllyel párhuzamosan: Matt Lemore szállt ki belőle.

Látni lehetett a leheletét, amíg megvárt egy autót. Ezután átkocogott a túloldalra, majd belépett a kifőzdébe. Kék farmert és fehér edzőcipőt viselt, valamint fekete pufidzsekit, amitől még fiatalabbnak tűnt, mint az előző nap. Amikor észrevette Jenkinst, odament a bokszhoz, és becsusszant a szemben lévő padra. A tenyerébe fújt, arca piroslott a hidegtől.

– Már régóta itt van? – kérdezte, túlkiabálva a tányérok, evőeszközök csörgését és a beszélgetések zaját.

– Csak most érkeztem.

Maureen kiszolgálta a mellettük lévő asztalnál ülőket, majd egy kancsó kávéval odalépett hozzájuk. Önteni akart Lemore bögréjébe, de ő fölé tette a kezét.

– Koffeinmentes?

Maureen összeráncolta a homlokát, majd kérdőn felvonta a szemöldökét. Lemore visszahúzta a kezét. A pincérnő teletöltötte a bögrét, majd a következő asztalhoz ment.

– Köszönöm! – szólt utána Lemore.

– Látom, lassan tanul – mondta Jenkins.

Lemore feltépett két csomag cukrot, és elkavarta a szemcséket. Valaki a pulttól hangosan rendelt valamit. A pénztárgép csengetett.

– Azt hiszem, tudom, hogy találhatom meg Viktor Fjodorovot – mondta Jenkins.

Lemore kortyolt a bögréjéből, majd letette az asztalra, de továbbra is fogta, hogy melegítse a kezét.

– Igen? – kérdezte.

Jenkins bólintott.

– Talán. Fjodorov nem fog bárkivel szóba állni. De úgy gondolom, hogy velem igen.

– Oké. Ha megtalálja, akkor tudunk adni egy biztonságos számot, amit felhívhat…

– Nem fog megbízni bárkiben, akit csak úgy elküldenek, hogy találja meg. És nem fog bízni egy CIA-től kapott számban. Tud arról, hogy kémkedésért bíróság elé állítottak, és rokon léleknek tart bennünket – mert mind a kettőnket átvert az ügynökségünk.

Lemore nekidőlt a zöld műanyagnak.

– Akkor mit javasol?

– Csak egy lehetséges megoldás van: én megyek el megkeresni.

– Mármint, hogy visszamenne Oroszországba? – kérdezte Lemore bizonytalan mosollyal.

Jenkins bólintott.

Lemore kuncogni kezdett: láthatóan azt hitte, hogy csak viccel. De gyorsan abbahagyta, amikor rájött, hogy koránt sincs így. Mosolya eltűnt. Összegyűrte az üres cukroszacskókat, és az asztalra dobta őket.

– Komolyan mondja?

– Komolyan. – Jenkins belekortyolt a kávéjába.

– Még ha be is juttatjuk… Moszkva-szerte megszólalnak majd a vészcsengők, és sok kamera fogja megörökíteni. Maga azért nem olyasvalaki, aki észrevétlenné tud válni – főleg nem ott. Oroszországban egy százaléknál is kisebb a sötét bőrűek aránya. Valamennyit persze segít, hogy magának világosabb a bőre… – de azért nem sokat.

– Jó, nem azt tervezem, hogy ott fogok élni – felelte Jenkins. – És talán… van egy ötletem, hogy jussak be. De valahogy ki is kell jutni onnan. Mind a kettőnknek.

Lemore zavartan ráncolta a homlokát.

– Kettejüknek?

– Nélküle nem jövök ki. Ha ő az.

Lemore szólásra nyitotta a száját, de végül csendben maradt. Kortyolt a kávéjából, majd néhány másodperc elteltével azt mondta:

– Az én feladatom az ügynök személyazonosságának megállapítása.

– Irányított már küldetést?

– Természetesen. – Lemore előrehajolt. – De ezt nagyon magas szinten kell jóváhagyni. És a jóváhagyás alatt azt értem, hogy ha zöld utat adnak is, nem fogják elismerni a küldetést. Most nagyon érzékeny a kapcsolatunk Oroszországgal. Az ügynökség semmi olyat nem tesz nyilvánosan, ami összefüggésbe lenne hozható egy nemzetközi incidenssel.

– Megértem. Mennyire megbízható az információjuk, hogy az ügynök tényleg ott van Lefortovóban – és ez az egész nem csak egy csali, amivel lépre akarnak csalni bennünket az oroszok?

– Viszonylag biztosak vagyunk benne, hogy…

– Hagyjuk az ügynökségi dumát! – Jenkins Lemore-ra bámult. – Tudni akarom, hogy maga mennyire biztos benne.

Lemore hátrapillantott a válla fölött, és halkabbra fogta a hangját.

– Ahogy tegnap mondtam, HUMINT forrásunk megerősítette, hogy egy ügynököt betegként ápoltak a moszkvai Veteránok Kórházában. – A HUMINT emberi erőforrás révén szerzett hírszerzési információt jelent.

– A beteg mikor érkezett a kórházba?

– Meghatározatlan időpontban.

– Ha meg kéne becsülni, kábé mikorra tennék?

– Január végétől kezdve kaptunk jelentéseket a forrásunktól.

Miközben Lemore tovább beszélt, Jenkins magában a napokat számolta. Január második hetében tért vissza másodszor Oroszországba, és körülbelül öt napot töltött azzal, hogy próbált kijutni az országból. Majd még vagy négy-öt napba került, mire elért Chiosra, Görögországba, hogy aztán onnan térjen haza.

– És mi a helyzet a kórházi nyilvántartással?

Lemore megrázta a fejét.

– A beteget nem vették fel, nincs neve. Még annyi sem szerepel róla, hogy ismeretlen.

– Biztos benne, hogy egy nőről van szó?

– Eléggé, bár a beteg nemét sem dokumentálták. A forrásunk szerint nagyon szigorúan őrizték a kórházat. A beteget egy védett kórteremben őrizték, ahol néha orvosnak, nővérnek vagy civileknek álcázva felbukkantak az FSZB emberei.

– Mennyi ideg volt a beteg a kórházban?

– Körülbelül négy hónapig.

– És utána átvitték Lefortovóba?

– Igen, de semmilyen írásos nyoma nincs az elbocsátásnak, ahogy annak sem, hogy befogadták volna Lefortovóba. Szigorúan őriznek egy rabot egy elkülönített börtönépületben, akihez csak néhány ember mehet be.

És nem kap megfelelő orvosi ellátást, ahogy nemrég az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, gondolta Jenkins.

– Nekünk azt mondják, hogy nem hajlandó beszélni – mondta Lemore.

Ez úgy hangzott, mintha Paulináról beszélne. Ő aztán szívós volt, és makacs.

– Hogy szeretné elérni, hogy Fjodorov segítsen magának? – kérdezte Lemorov.

– Kell valamiféle anyagi ösztönzés. Ideológiai okból nem fogja megtenni, és nem örül majd, ha elmondom, hogy mi történt a pénzével.

– Nem biztos, hogy tudok pénzt szerezni…

– Fjodorovnak nincs szüksége pénzre…. legalábbis egyelőre. – Jenkins beszámolt a pénzről, amit Fjodorov Carl Emersontól lopott el, és megosztott vele. Amikor azon a reggelen Jenkins ellenőrizte a svájci bankszámlája egyenlegét, látta, hogy Fjodorov az előző év október 12-én négymillió dollárt fizetett be rá, ami azt jelentette, hogy durván tízmilliót lopott el. – El kell lopnom azt a pénzt, hogy Fjodorovnak vissza kelljen szerezni – jelentette ki Jenkins, és volt is erre egy terve. Ha sikerülne megtudnia Fjodorov álnevét, akkor Lemore számítógépes gurujai Fjodorov számlájáról is megszerezhetnék a pénzt.

– Hogy hozzáférjek a számlámhoz, pénzt kell befizetnem, kezdőtőkét: így a banknak fel kell majd oldania a zárolást. Ha megteszi, akkor technikai segítségre lesz majd szükségem, hogy ellopjuk a pénzt.

– Mi van akkor, ha nem oldják fel a zárolást?

– Maga tanult Oroszországról. Látott már olyan orosz bankot, amelyik visszautasítja a pénzt? – A kérdés költői volt. – Amikor feloldják a zárolást, valakinek be kell törnie a bank rendszerébe, és gyorsan leszedni a pénzt a számlámról. Ha megtudom, hogy Fjodorov milyen álnevet használt a számlájához, akkor valakinek azt a számlát is ki kell ürítenie, és olyan helyre utalni a pénzt, ahonnan sem ő, sem pedig az oroszok nem tudják visszaszerezni – mondta Jenkins.

– Ráállítok néhány embert, hogy nézzék meg, hogy lehet ezt kivitelezni. Már ha meg lehet csinálni.

– Ha mind a két számláról levettük a pénzt, akkor maga titkolni fogja az új számlaszámokat, amíg el nem jutok Paulinához – már ha valóban ő az. Ha szólok, akkor a négymilliót átengedi Fjodorovnak. Ha Paulinával amerikai felségterületre jutottunk, akkor odaadja a hatmilliót is. Így Fjodorov nem érez majd akkora késztetést rá, hogy átverjen.

– Nem fog?

– Hát, ha lehetőséget lát arra, hogy még több pénzt keressen…

Lemore elmosolyodott.

– Rendben van! Tényleg megcsináljuk?

– Beszéljen azzal, akivel beszélnie kell, utána mondja el, mire jutott – főleg a technikai részét illetően, ha meg lehet csinálni – mondta Jenkins. – Nekem valaki mást kell meggyőznöm, ami sokkal nehezebb lesz. És még valami. Hallotta már a mondást, hogy: „Ha átversz…”?

– „Szégyelld magad” – felelte Lemore.

– „De ha még egyszer átversz…”

– „Akkor én szégyellem magamat.”

– Feleségem van és két gyerekem. Ha még egyszer átvernek, akkor maga és aki csak benne van… nagyon meg fogja bánni.

6

Miután lefektették Lizzie-t és CJ-t, Jenkins és Alex meleg ruhát vett fel, és takarót terítve magukra kimentek a hátsó kertbe, hogy nyugodtan tudjanak beszélni. A lebetonozott kertrészen volt egy tűzrakó hely, ami körül összecsukható kerti székek álltak. Alex leült, és az ölébe tette a bébiőrt, hogy hallja, ha Lizzie felsírna.

Jenkins tüzet gyújtott, és leült a felesége mellé. Koffeinmentes kávét és Bailey’s krémlikőrt ittak, miközben a sötét tájat nézték. Jenkins látta a három lovat, és hallotta, hogy időnként felhorkantanak vagy nyerítenek. A ropogva, pattogva remegő lángnyelvek szikrákat vetettek a csillagos ég felé. Nemsokára arról kezdtek el beszélni, ami mind a kettejüket foglalkoztatta.

– Döntöttél? – kérdezte Alex.

– Megígértem, hogy nélküled nem döntök.

– Nem csak udvariaskodtál? Vagy komolyan gondolod?

Jenkins odafordult, és végigmérte a feleségét.

– Komolyan gondolom – felelte. – Ha azt mondod, ne menjek, akkor nem fogok.

Alex a lángokat nézte, mintha onnan várná a választ.

– Bizonytalan vagyok. Gondolom, te is.

Jenkins bólintott.

– Nagyon.

– Charlie, két gyerekre kell gondolnunk.

– Tudom.

– Értük vagy felelős.

– És érted. Elsősorban neked és a gyerekeknek tartozom felelősséggel. Ezt már tisztán látom, tisztábban, mint azelőtt.

– Ugyanakkor ha nincs Paulina… akkor most nem lennél itt.

Jenkins átnyúlt, és megfogta a felesége kesztyűs kezét.

– Nekem is hasonló gondolataim voltak – mondta. – Tudom, hogy Paulina azt mondaná, ne menjek el érte. Oroszországban azt mondta, hogy kész meghalni – az öccse miatt. Kétlem, hogy most másként lenne. Azon is gondolkodtam, amit az esetleges állapotáról mondtál – már ha egyáltalán ő az. Hogy fel tudja-e fogni, hogy ki vagyok, vagy van-e elég ereje megszökni az országból.

– Nem tartották volna életben, ha szellemileg nem lenne ép.

Ez jogos felvetés volt.

– Lemore mit mondott? Paulina tudja egyáltalán, hogy ki a megmaradt négy nővér? Gondolom, az ügynökséget legfőképp ez izgatja.

– Lemore nem mondta. Carl Emerson viszont azt állította, hogy a hét nővér nevét csak a legmagasabb szinten ismerték az ügynökségnél.

– Igen, de ne felejtsük el, hogy Emerson hazug volt – mondta Alex. – Az ügynökségnek szüksége van valakire Oroszországban, aki tartja a kapcsolatot a nővérekkel, nem?

– Logikusnak tűnik.

Alex felsóhajtott, és elengedte Jenkins kezét. Szél kerekedett, és felszította a lángokat, még magasabbra repítve a szikrákat.

– Nem tudom, Charlie. Talán csak megcsömörlöttem a történtektől, de nem bízom benne, hogy az ügynökség valami jócselekedetre venne igénybe téged. Attól félek, hogy valamiféle csapda lehet.

– Miután az Islandben beszéltem Lemore-ral, felhívtam egy régi barátomat. Együtt dolgoztam vele Mexikóvárosban, megbíztam benne. Felhívta egy barátját, aki még mindig Langleyben van. Ő megerősítette, hogy Lemore a Műveleti Főigazgatóságon dolgozik, és Oroszországgal, valamint a kelet-európai országokkal foglalkozik – korábban pedig ugyanebben a régióban tisztként tevékenykedett. Ez egybevág mindazzal, amit mondott.

– Ezt jó tudni – hacsak nem valami játszma az egész, Lemore pedig ugyanúgy csupán egy sakkfigura benne, mint te.

– És ennek mi lenne a célja?

Alex megrázta a fejét.

– Paranoiás vagyok. De minden jogom megvan hozzá.

– Mondd el, mire gondolsz. Beszéljük meg.

Alex felsóhajtott. Jenkins látta, hogy valami még nyomasztja a feleségét.

– Tegyük fel, hogy a magas szinten tevékenykedő ügynök valóban létezik, és az oroszok ezt a személyt Lefortovóban őrzik, az ügynökség pedig szeretné visszakapni ezt a férfit vagy nőt.

– Oké.

– Mi van akkor, ha Oroszország már megegyezett egy cserében? És ha Oroszország valójában… – Alex Jenkinsre bámult. – Téged akar.

Erre az eshetőségre Jenkins még nem gondolt.