Alexander Bernát

A művészet

Válogatott tanulmányok

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft. 2010

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A borító Rimanóczy Andrea munkája.

ISBN 978-963-329-098-9

A MŰVÉSZET

Győzz meg, hogy ami látszik, az való.
ARANY

(Somogyi-jutalommal koszorúzott dialóg)

A Louvre-ból kilépve szótlanul haladtunk egymás mellett. Kissé el voltunk fáradva, és jólesett a napsugár, a járás, a hallgatás. Csak a képtár néhány termét néztük volt meg, de lelkünk tele volt erős benyomásokkal. Utazás közben sokat vitatkoztunk, és most mintegy fegyverszünetet tartottunk, új erősségeket kerestünk. Szerettünk egymással vitatkozni, noha nemigen volt eset rá, hogy egymást meggyőztük volna. Mégis sokat köszönök e vitáknak. Gondolataim vita közben tisztultak és bővültek. Egyikünk se volt olyan, hogy a vitában mindenáron győzni akart volna. A személyes hiúságnak ez apró kedvtelésein túl voltunk, és igazán az igazságot kerestük. Hogy megegyezésre nem jutottunk, inkább egész gondolkodásunk eltéréséből eredt. Barátom törvényszéki bíró volt, szabad óráiban festő dilettáns. Festő szemével nézte a világot, és noha tudta, hogy kísérletei gyöngék, nagy gyönyörűsége telt bennük, nem mintha azt hitte volna, hogy valamikor nagy festő lesz belőle, hanem mert kísérletei a természet és művészet szépségeit jobban megértették vele. Igazán csak magának festett. Nem volt tudós és nem volt művész, de ízlése igen finom, ítélete nagyon biztos volt; még inkább bámultam megfigyeléseinek pontosságát. Sok bajon ment keresztül az életben, s miután több ízben hajótörést szenvedett, a művészetben talált vigasztalást és menedéket. Ez volt szeretete, vallása, mindene. Ebbe a templomába azonban nem szívesen bocsátotta be az elméleteket. Szerette a művészeteket, de nem bízott esztétikai elméletekben. Még sohasem tapasztaltam, szokta volt mondani, hogy valamely teoretikus fejtegetés növelte volna művészi élvezetemet, ellenkezőleg, sokszor megzavarta és csökkentette; mire való tehát? Ha ellene vetettem, hogy akármint van, gondolatainkat nem hallgathatjuk el, eszünk kényszerít, hogy számon kérjük magunktól élvezeteink okait, szóval, akár akarjuk, akár nem, összehasonlítgatjuk esztétikai benyomásainkat és elmélkedünk rajtuk, tehát jobb, ha széles alapon, megfontolva, rendszeresen elmélkedünk: kedvetlenül rázta a fejét, és kérdezte, hogy mire mentünk híres rendszereinkkel, egyetértésre jutottunk-e? Mégis észrevettem, hogy újabban többet elmélkedett, ugyancsak dilettáns módjára, de egyszersmind azzal a friss közvetlenséggel, mely a dolgok eredeti, elfogulatlan felfogásáról tanúskodik. Ő tanított meg engem látni, de talpraesett megjegyzéseivel is hatott reám, óvatosságra tanított elmélkedéseimben. Azon a napon, melyről szólok, felejthetetlen órákat töltöttünk. Ebéd után kimentünk a Bois de Boulogne-ba, estig beszélgetve művészeti kérdésekről, régi viták fonalait oldván és kötözgetvén. Oly fontosnak találtam e beszélgetést, hogy a főbb dolgokat még aznap este följegyeztem; azt hiszem, ami a gondolatok fontos fordulatait illeti, elég híven. Meglehet, hogy a beszélgetés heve jelentősebbeknek tüntette föl előttem a belőle kidomborodó gondolatokat, mint amilyenek; a sötétségből kijövet a halvány fény is erősnek tetszik. Mégis úgy adom e jegyzeteket, amint akkor leírtam; talán kiviláglik belőlük, hogy a két beszélő legalább őszintén szereti a művészetet és az igazságot.

Szokás szerint, bevezetés nélkül, mintegy egyszerre fölszállva néma gondolkodása mélységéből, kezdette meg beszédét:

– Nem bízom esztétikátokban. A régiek kereken kimondották, hogy a művészet lényege: utánzás, a természet utánzása. Ti hímeztek-hámoztok, és szót szóra halmozván, elhomályosítjátok ezt az egyszerű igazságot. Tudom, hogy sokat írtak erről, de én könyvek közvetítése nélkül keresem az utat szemléleteimtől az elmélethez. Minden művészi alkotás azt mondja nekem: Lényegem, érdemem, értékem abban van, hogy aki engem alkotott, elleste a természet titkát.

Én: Ki tagadja, hogy a művészet utánzás is, de nem csak az. Bizonyítsam-e ezt? Nem volnának-e akkor a mechanikai úton sokszorozó művészetek, a fotográfia, a gipszöntés stb. a legtökéletesebb művészetek?

Ő: Ennek az argumentumnak még mindig kelete van az esztétikában? Már igazán a lomtárba dobhatnátok. Mert professzor vagy, úgy látszik, mindig azt képzeled, hogy gyermekeknek adsz elő. Tagadom, hogy a fotográfia tökéletes vagy hű utánzása a természetnek. Az érzéki jelenségeknek egyik fő sajátságát, a színt, nem adja vissza. Azonfölül annyira függ ezer véletlentől, a világítástól, a tárgy elhelyezésétől, ha emberről van szó, az illetőnek pillanatnyi arckifejezésétől stb., hogy többször elferdíti, mint eltalálja a tárgy igaz képét. De azért az esztétikusok, úgy látszik, szépen tovább szórják villámaikat a fotográfia ellen, abban a hitben, hogy a realizmust ütik, holott a realista művész igen jól tudja, hogy a fénykép legfőbb baja, hogy nem elég hű, és neki sokkal hívebben kell fényképezni a természetet, mint a fényképnek.

Én: Ennek a kifakadásnak nagyon örülök, mert a többi közt azt mondtad, hogy a fotográfia ritkán találja el a tárgy igaz képét. De nem tagadhatod, hogy, kivéve a színhatást és a nagyságot, a fotográfia híven másolja a tárgy pillanatnyi képét; ebből következik, hogy az utánzás mint ilyen, nem lehet a művészet legfőbb elve. A művésznek meg kell válogatnia a természetnek azt a képét, mely utánzásra méltó. Mi vezérli e válogatásban? Nyilván valamely eszme, melyet magának alkotott. Tehát az eszme a fő, nem az utánzás. Ezt már csak elismerhetnéd!

Ő: És ha elismerném? Azt minden további megfontolás nélkül elismerhetem, hogy a művész különbséget tesz igazság és igazság közt, és csak azt utánozza, amit a tárgy igaz igazságának tart, de mit nyertél vele? Az az eszme, melyet alkotott magának, nem szintén a természeten alapul? Az arcképfestő megfigyeli modelljét; iparkodik igaz mivoltát megismerni, mellőzi a véletlen vagy csinált arckifejezést; és midőn így jár el, nem utánoz? Szabad-e csak hajszálnyira is eltérnie attól, amit így meglátott, megismert? Hát te utánzáson csak a fölszín utánzását érted?

Én: Felelet helyett kérdést teszek. Tegyük föl, hogy a tudománynak sikerült a színes fotográfiák kérdését megoldani, ami nem lehetetlen; tegyük föl, hogy a fotográfus művészember, ki meg tudja figyelni az egyéniséget s meglesi a pillanatot, melyben az illető igaz arcát mutatja, amire a jobb fotográfusok most is törekednek; azt gondolod-e, hogy az így létrejött kép művészi alkotás lesz?

Barátom egy darabig nem felelt. Eleinte haragosan nézett, azután mosolygott, és így szólt:

Ő: Elismerem, hogy kissé sarokba szorítottál furfangosan kieszelt kérdéseddel, mert ámbár akartam, nem mertem felelni, hogy igenis az lesz. Meglehet, hogy csak ostoba előítélet tartott vissza tőle. Valószínűbb, hogy a te föltevéseid lehetetlenek. A mechanikus reprodukció sohasem fogja az élet benyomását a maga finom és gyöngéd árnyalataival visszaadni. Te magad hivatkoztál a minap Lessing gyönyörű fejtegetésére, hogy a festő voltaképpen nem egy pillanatot örökít meg, hanem kettőt, sőt hármat, a fő pillanatba bele tudja szőni az előző és a következő pillanat képét, nemcsak azt látjuk, ami az illető pillanatban történik, hanem azt is, ami megelőzte és ami következik. Az ember igaz jelleme nem nyilvánul egy pillanatban, a művész több pillanat képét kapcsolja egybe művészi egységben. De ezt az ő alkotását se nevezhetem egyébnek, mint utánzásnak. Megmaradok tételem mellett: A művészet a természet utánzása, és semmi egyéb.

Én: Tagadom.

Ő: Tagadni könnyű! De állíts tételt tétel ellenébe. Ha a művészet egyéb, mondd meg, hogy micsoda!

Én: Majd később. A te nézeted a művész nézete, a közel fekvő, a kézzelfogható. Azt hiszem, hogy megtalálom majd az ellentételt, de előbb alaposabban le kell rontanom a tiédet.

Ő: Rajta hát!

Én: Mondd, kérlek, nem tűnt-e föl neked, hogy micsoda értéke volna tulajdonképpen ily pusztán másoló tevékenységnek? Minek másolni, ami már megvan? Haszna lehet, de miért gyönyörködünk annak másolatában, ami mint eredeti, bizonyára tökéletesebb a másolatánál? S miért gyönyörködünk tényleg olyannak a másolatában, aminek az eredetije néha undorító, sokszor pedig legalább közömbös előttünk? Rongyos ember nem valami szép látvány, a festő meg szívesebben festi, mint a kinyalt gavallért vagy a kifogástalanul öltözött gentlemant.

Ő: Azt hiszem, ez a kérdés a lélektanba tartozik, és itt nem fontos. Tény az, hogy gyönyörködünk az utánzásban, ez elég. Miért gyönyörködünk benne, a pszichológusokra tartozik.

Én: Ránk is tartozik. Ha a művészet legfőbb feladata az utánzás, csak tudnunk kell, miért kedves az utánzás.

Ő: Ez a ti bajotok! Ahelyett, hogy előbb magát a dolgot jól megnéznétek, mindjárt a végső okokat kutatjátok. Mit érünk vele, ha az utánzás lélektanát ismerjük? Egyébiránt a dolog nem oly rejtelmes. Az utánzás valóságos ösztön, mely némely állatnál is jelentkezik, a gyermeknél pedig egyik fő kútforrása első cselekedeteinek. A gyermek utánozza a felnőtteket, így tanul beszélni, járni stb. Feszült figyelemmel lesi a felnőttek minden mozdulatát, mintha be akarná vésni emlékezetébe, hogy utánozhassa. Minden siker az utánzásban örömmel tölti el, a kudarc meg lehangolja, esetleg új erőfeszítésre bírja. Az iskolában az a legnagyobb mulatság, ha valakinek sikerül a tanár úr hangját, járását utánozni. Utánzásra az ösztön visz bennünket; a sikerült utánzás pedig, mint minden sikerrel járó tevékenység: öröm. Különben köszönöm neked ezt a figyelmeztetést; új okadatokat ád kezemhez.

Ebből értem meg a művészetek fejlődésének egyik fontos törvényét. Kezdetben a gyermek gyarlón utánozza mintáját, de ha csak némi hasonlatosságot ér el, végtelenül örül, mert a dolog annyira új előtte, hogy a hasonlóság mellett nem is látja a nagyobb hasonlatlanságot. Ilyen a művészet kezdete is. Milyen merevek, kényszeredettek a görög szobrászat első termékei, nem szólva a primitív népek művészetéről vagy a katakombák gyermekes ábrázolásairól. Nézd a bizánci festés műveit, a mozaikképeket természetellenesen stilizált alakjaikkal. Gondolj arra, mily képekben, szobrokban gyönyörködik ma is a köznép. Az avatatlan szem mindig és mindenütt beéri a durva hasonlatossággal, és gyönyörködik benne. Lassan-lassan nevelődik a néző szeme, és követelőbbé válik, a művész szeme és ujja is finomodik és tökéletesedik a természet utánzásán. Nem eszmék viszik előre a művészetet, hanem a természet megfigyelése és utánzása. Minden technikai haladás, mely a művészet tökéletesebb utánzásához nyit utat, korszakos a művészet fejlődésében. Gondolj az olajfestésre, mely új módokat szolgáltatott a dolgok külszínének jobb utánzására, vagy a perspektíva törvényeinek fölfedezésére, mely a dolgok térbeli rendjének megfelelő föltüntetését tette lehetségessé. Ezek vitték előre a művészetet. Előre mondom neked, hogy a fotográfia is fontos haladást indít meg, segíti a művészt megfigyeléseiben, nem végzi el helyette a munkát, de jobb anyagot szolgáltat munkájához. A technikai eszközöknél még fontosabb azonban a kiváló művész föllépte. Legfőbb jelentősége abban van, hogy jobban látja a természetet, és jobban tudja a látottat visszaadni. Miért gyönyörködünk ma annyira a korai firenzei mesterek műveiben? Mert látjuk ébredezni egészséges természetérzéküket, melyet a középkor aszkézise oly soká elnyomott volt, gyönyörűséggel nézzük, miképp próbálják még tapogatózva ellesni a valóság titkait, érezzük, hogy szenvedélyesen szeretik a természetet, átéljük műveikben az új élet friss, egészséges, edző tavaszát. Fájdalom, a nagy művészek ritkák; utánuk következnek a tanítványok, kik nem a természetet, hanem a mestereket utánozzák. Ami a mesterekben szabad, termékeny ösztön volt, náluk mechanikus ügyességgé fajul. Őket nem a természet igazítja, ellenőrzi, korlátozza; csakhamar kicsapnak a természet utánzásának biztos medréből, és ahelyett, hogy utánoznák a természetet, stilizálják. Mindent túlságig visznek, a hatást kergetik, nem járnak az igazság útján. Hazudnak, mesterkednek, ügyeskednek. Sokszor maga a mester, friss teremtőerejének kiapadtával, megadja rá a szomorú példát, és magamagát ismétli, utánozza. Ezért van, hogy minden művészi virágzás után, mely nagy mestereken fordul meg, beáll a hervadás, a süllyedés korszaka. Minden művészi stíl elfajul, modorrá válik. Így fajult el a görög művészet is, így a cinquecento ragyogó világa. Hűtlenné lettek a természethez, s a természet bosszút állt rajtuk. S ez a süllyedés mindaddig tart, míg ismét megszületik a szem, mely a természetet önállóan látja, meg a kéz, mely a látottat önállóan utánozza. Mindenki, ki hű a természethez, bő áldásában részesül. Oly csekélynek látszó dolog, minő az árnyék hű megfigyelése, új korszakot nyit a festés történetében. A modorosság betegségéből csak a természet hű megfigyelése és utánzása gyógyít ki bennünket. Gondolj a mi századunk művészi fejlődésére! Kétségtelenül kicsiny lett a művészet, mint maga a század, beteges, züllött, vásári zajtól visszhangzó. De ami egészséges benne, csak annak a nagy erőlködésnek köszönhető, mellyel romlott szemünket ismét a természetre szegezzük. Plein air, impresszionizmus, naturalizmus nem egyéb, mint gyakran félreértett, néha túlságig vitt törekvés, ismét közel férkőzni a természethez, melytől annyira eltávolodtunk. Modorosságba fúltunk, most kezdünk szabadon lélegezni. A természet utánzásának módja biztos fokmérője a művészeti fejlődésnek. A stilizáció, a modorosság: a művészet halála. Aki bennünket a természethez vezet, aki megnyitja szemünket, hogy igazában lássuk, aki bármely eddig észre nem vett sajátosságait megfigyelte és vissza tudja adni, az előrevitte a művészetet. Minden egyéb mellékes; a fődolog a művészetben a természet utánzása.

Barátom tűzbe jött, becsületes, barna szemei, melyek rendesen kissé fáradtan néztek, kigyúltak, mindketten megállottunk, s énreám is rám ragadt az ő lelkesedése.

Én: Nem ellenkezem veled. Igazad van. Amit a művészet fejlődéséről mondtál, engem is meggyőzött. Amit mondtál, az kétségtelenül igaz. De talán nemcsak ez igaz, talán van más igazság is.

Kitűnő pozíciót foglaltál el. Véded a természet jogát, melyet azonban én meg nem támadtam. Igazat adok neked mindenben, de végső következtetésedet mégsem fogadom el. Nézzük csak!

Te azt állítod, hogy a művészet feladata a természetet utánozni. De nyomban kénytelen vagy hozzátenni, hogy válogatnia kell, mit utánozzon. Ezzel már megszorítottuk az utánzás körét. Mivel szorítottuk meg? Megkülönböztettünk külső és belső igazságot, véletlent és lényeget, s a belső igazságnak, a lényegnek adtunk elsőséget. Miért? Mert az igazi igazságot keressük a művészetben. De te ennek az ábrázolását is utánzásnak nevezed. Ezért kívántam, hogy vizsgáljuk tehát meg az utánzás mivoltát. Ehelyett te az utánzás fejlődésében és hanyatlásában felmutatod a művészet fejlődésének és hanyatlásának egyik fontos tényezőjét. Megfigyeléseid kitűnőek, de elméleted megállja-e a sarat? Adtál-e egyáltalán elméletet? Te csak mindig ismétled, hogy a művészet utánoz. De mit akarunk ezzel az utánzással? Az utánzás tény. Ebből kiindulhatunk, de meg nem maradhatunk mellette.

Ő: Hiszen egy fél óra óta várom, hogy meginduljunk. Indulj tehát.

Én: Hogy megindulhassunk, újabb tényeket kell néznünk. Szolgálok kettővel. Az első az, hogy vannak művészetek, melyekben utánzásról, a szó közönséges értelmében, nem beszélhetünk. Ilyen a zene, az építőművészet, s ha alsóbbrendű művészeteket is szabad említeni, a tánc, a kerti művészet és a díszítőművészet a maga széles körével, sőt kedvem volna a műipart is idevonni. De magában a költészetben is mit utánoz a ritmus, a rím? A zenének is hiába keresnéd mintáját a természetben. Az építőművészet talán a természetből merített egyes motívumokat, de mennyire átalakította, nemesítette és felsőbb cél szolgálatába szegődtette őket!

Ő: Ha ezekben a tartalék okokban nagyon bíztál, sajnálom, hogy oly későn küldted őket rám. Úgy tudom, hogy mindenki különbséget tesz utánzó és nem utánzó művészetek közt. Te magad magyaráztad nekem a minap, hogy Schopenhauer épp ezért egészen külön helyet ád a zenének; az építészet hasznossági célok szolgálatában áll, s ezért nem sorolható a tiszta művészetek közé. Ugyanez áll a többi példáidról. Mindezekben a művészetekben a művészet mivolta nem nyilvánul tisztán. És mit nyernél vele, ha elismerném, hogy ezeknek a művészeteknek a mivoltát nem ismerem, vagy hogy ezeknek esetleg más természetük van, mint a tisztán utánzóknak?

Én: Sokat. Nem tartom valószínűnek, hogy a művészetek különböző mivoltúak. Miért neveznők őket mind művészeteknek? Ha az utánzás elve nem magyarázza meg a művészi tevékenység minden ágazatát, akkor nem valószínű, hogy az igazi legfőbb elv. Ez mindenesetre óvatosságra int. Hátha oly gondolatot találunk, mely igazán egyetemes?

Ő: Tessék keresni! Indulsz, indulsz, de csakhamar megállsz. „Hátha”, „talán”, „óvatosság”, egyebet nem tudsz? De előbb két tényről szóltál, hol a másik?

Én: Szolgálok vele. Eddig teljesen megfeledkeztünk a fantáziáról, mintha semmi köze sem volna a művészethez. De képzelhetsz-e igazi művészt fantázia nélkül? A fantázia pedig nem utánoz, hanem alkot. Az anyagot meríti a valóságból, de sajátos törvények szerint rakja össze, alakítja át, dolgozza föl. A görög istenek szép világát, amelynek még romjai is a mi életünket is ékesítik, a fantázia szülte. A keresztény művészet alakjait és jeleneteit a vallás szolgáltatta, de a fantázia alkotta meg érzéki valósággá. Te azt mondtad, hogy az utánzás fejlődése fejleszti a művészetet. Én ugyanoly joggal mondhatom, hogy a fantázia élete élteti a művészetet. A görög és római művészek még mély hanyatlásuk korában is messze meghaladják a keresztény művészet első munkásait. Hogyan süllyed ezeknek ügyetlen kezében a kő megelevenítésének, a rajz biztosságának, finomságának a művészete. Mintha gyermekek kezébe került volna a véső és ecset. De Krisztus alakja megtermékenyíti e kezdetlegesek fantáziáját. Csakhamar föltűnik valami az ő művészetükben, ami megdöbbenti szívünket. Tudod, hogy mi: Krisztus szeme, az a mélységes tekintet, mely valamit lát, amit görög szem, még kevésbé római, sohasem pillantott meg: a végtelent. És megszületik a keresztény világ a művészetben, a végtelen fájdalom, a végtelen lemondás, a magába mélyedés benső érzéseinek világa, melyet a görög fantázia nem ismert, csak néha megsejtett, a glória, a megdicsőülés, a világ legyőzése, melyet az ókor materializmusa nem is sejtett. Íme e világtörténeti fordulatot a művészetben a fantázia szülte. A természet mindig ugyanaz, az emberek mivolta sem igen változik, nyitott könyv amaz előttünk mindig, de hogy melyik lapjára nyitunk, mit keresünk benne, mit látunk meg, mit gyűjtünk, mit dolgozunk föl belőle, mily szellem vezérel bennünket e földolgozásban, miféle érzelemnek adunk alkotásunkban testet: az mind a fantázián fordul meg, mely érzelmekből, gondolatokból, meggyőződésekből, hitből, igazságból, mindenből táplálkozik, ami lelki világunkban él. Szándékosan nem említettem a költészetet, mely a fantáziának igazi világa. Mely költői művet magyarázhatsz pusztán utánzásból és nem elsősorban a költő fantáziájából? A drámát, az eposzt, a dalt? Mily sivár minden költői mű, mely a fantázia jogait csak korlátozza is? Aki a természetbe szétárasztja izzó érzelmeit, hogy minden megelevenedik körülötte, mint Petőfi, vagy halhatatlan alakokat teremt, mint Arany, honnét merítenek, ha nem belsejükből? Te mindenben utánzást látsz; van valami benne; csakhogy nekem úgy tetszik, hogy az utánzás mintegy a szolga, melynek a fantázia parancsol. Persze hogy mindenben ott van az utánzás, de az utánzás irányát, mértékét, tárgyát, módját más szabja meg: a teremtő képzelet. Ez a korszakalkotó erő a művészetben. Miért nem sikerül a klasszikus dráma fölelevenítése? Miért hideg a nagy olasz mesterek minden utánzása? Mert nem a mi fantáziánk teremti ezeket a műveket. Ezek az atelier-mesterség tréfái vagy erőtlen termékei, csak a tudós élvezheti őket, az elfogulatlanok milliói nem érzik őket.

Ő: Kevesebb retorikát kérek, és több argumentumot. Te előbb az utánzás mivoltát kérted számon tőlem, pedig ez elég egyszerű jelenség az emberi életben. Most meg himnuszokat zengesz a fantáziának, ennek az isteni erőnek, mely alkot, mindentudó, mindenható, valóságos isten a lelkünkben. Est Deus in nobis. Mi az a fantázia? Minden vagy semmi? A művészet mivolta a nagy ismeretlen, melyet meg akarunk érteni. Te megmagyarázod egy még nagyobb ismeretlennel, a fantáziával. Én biztos talajon állok, tényeket hozok föl, és mondom: a művészet utánoz. Te a fantáziára hivatkozol. Nem tudom, mi az. Talán nem egyéb, mint nagy tárháza az utánzandó tényeknek. Talán gyarló pótlása a közvetetlen szemléletnek. Mondd hát, mi a képzelet, és mi köze neki a mi vitánkhoz?

Én: Oh, a kis hamis, saját fegyvereimet akarja ellenem fordítani. A fantázia mivoltát nem tudom így mellékesen megmagyarázni, de hatásaiból eléggé ismerem. A fantázia lelkünk alkotó ereje. Nem puszta tárháza a tényeknek, nem pótlása a szemléletnek, mert összerakja, módosítja, átalakítja a tapasztalat képeit. Mi vezérli e munkájában? Érzés, szenvedély, vágy, gondolat, eszme. Nem rejtélyes ez a működés, csak bonyolódott. Michelangelo világ bírájának gondolja Krisztust, s íme, e gondolat alkotja a hatalmas alakot, melynek teste mérhetetlen erő, lelke fenséges harag. Fiesole a világ bűneiért meghalónak képzeli, és az ecset megfesti a szenvedő, sovány alakot, melynek arcán végtelen fájdalom és végtelen megadás tükröződik. Az utánzásnak van szerepe, de az eszme vezérli. S ha nem ismerem is a fantázia mechanizmusát, de látom, mit végez ez a mechanizmus, és ez elég.

Ő: De elfelejted, hogy a fantázia nem alkot semmi igazán újat, mindent a természetből, a valóságból merít.

Én: Annyira nem felejtem el, hogy magam említettem előbb. Az összetétel részei megvannak a természetben, de az összetétel a fantázia műve. Adjuk meg a királynak, ami a királyé.

Ő: Fantáziáddal megzavartál, de meg nem győztél. Merkúr szárnyas lába nincs meg a természetben, azt tudom; azt is látom, hogy kedves gondolat a láb mindent meghaladó gyorsaságát így jelképezni. De hogy ez az összetevés fontosabb volna, mint az ifjú erőtől duzzadó test és a szárny gondos megfigyelése és ábrázolása: nem fér a fejembe. A fantáziát csak ez a gondos megfigyelés zabolázhatja és teheti művészivé. A természet a fantázia mestere. Amit önkényesen kigondolunk, összerakunk, „alkotunk”, az semmi. Michelangelóban, ahol eltávozik a természettől, megvan a modorosság, a stilizáció vészes csírája, mely utódaiban buján kihajtott. Nem tagadom, hogy gondolatunk irányozza művészi tevékenységünket, de maga ez a tevékenység a természet utánzása. Amit te fantáziának nevezesz, az talán semmi egyéb, mint egész belső világunk, lelkünk, melynek a művészi alkotás persze csak egyik nyilvánulása. Igaz, hogy érzelmeink, gondolataink változnak, s ezzel művészi tevékenységünk anyaga is változik. De a művészet nem az anyagban van, hanem az anyag formálásában. Ebben egyetlen mesterünk a természet. A művészetnek egy porcikája sem – hogy is mondjam csak? – extramundan. Egészen e világon belül van. Ennek a világnak szépségét, báját, erejét, sajátosságát akarja elérni. És sohasem éri el. Mindig csak közeledik hozzá végtelen törekvésben. Tudományunk keresi a dolgok igazságát, és csak megközelíti. Művészetünk a világ képét alkotja, és a kép csak hasonló, de az eredetit soha el nem éri. Aki oly vakmerő, hogy a természetet meg akarja haladni, balga, lehetetlen után fut. A fantázia „alkot”! Micsoda nagy szó! Dehogy alkotunk, csak transzponálunk. Modellek nélkül a művész tehetetlen. Módosít a modellen, az igaz; de a módosítást is a természetből meríti. A fődolog az utánzás, s te ezt a fődolgot mellékessé akarod tenni, szolgádnak nevezed, mely valami kényúrnak, a fantáziának engedelmeskedik! Szavaidat hallom, de értelmüket nem értem.

Megállott, és gondolatokba merült, majd ismét megindult. Én is hallgattam, és kerestem az utat, melyen közelebb férhessek hozzá. Nemcsak az utat, de az igazságnak, melyet éreztem, más, világosabb, meggyőzőbb formuláját is. Magam sem voltam egészen megelégedve okoskodásommal. Újra átgondoltam vitánk útjait.

Láttam, hogy a kérdés összefügg száz más kérdéssel. Kutatni kell a művészi alkotás lélektani forrásait. Az egyik bizonyára az utánzás. De nem utánzunk mindent. Majd az érzés, majd a vágy, majd a gondolat vezérel bennünket az utánzásban. Majd a szépet keressük, majd a jellemzőt. Venust másképp alkotja a korai szűz görög művészet, másképp a buja képzeletű hanyatlás kora. Az utánzásnak vannak tehát megszabott irányai, módjai, útjai. De az is bizonyos, hogy eltéréseket engedünk meg magunknak a természettől. Hol van ezeknek a princípiuma? Némelykor idealizáljuk a modellt, máskor esetleg másképp változtatunk rajta. Belekomponáljuk a csoportot a térbe, összesűrítjük az eseményeket, elhagyjuk a lényegtelent, kivonatát adjuk a valóságnak. Ezeknek a tényeknek súlyát barátom is fölismerte, azért ment oly hallgatagul mellettem, és gondolkodott. Annyit vitatkoztunk együtt, hogy ismertem esze járását, és szinte leolvastam gondolatait arcáról. Néha egy-egy szót hallatott, mely egészen útbaigazított. Midőn néhány percig így sétáltunk, hallottam, mint mormogja: „A technika kérdései nem tartoznak ide.” Értettem. A természettől való eltérések részben a technikára tartoznak. A festőnek síkon kell testeket ábrázolni, innét a perspektíva törvényei; azután kis térre kell a nagyot szorítani, részben innét a kompozíció követelményei. Ismét mormog. „Ez nem változtat a fő dolgon. A művészetben vannak nem művészi dolgok, jelképek, s több effélék.” Azután felém fordult.

Ő: Nem tehetek róla, megmaradok nézetem mellett: Művészet: természet utánzása. De a természet: élet. Minden él. Ami nem látszik élőnek, mi megelevenítjük. A művészet a természet életének utánzása, a természetnek mint élőnek feltüntetése. Ennyit engedek eredeti tételemből, illetőleg jobban formulázom. A művész élőnek látja a természetet, ezt az élő természetet utánozza. A művész az életet keresi. Nem tudom, ráillik-e ez a definíció mindenre? Kissé belefáradtam ezekbe az elvont gondolatokba. Mindegy. Ebben a definícióban több az igazság, mint az előbbiben. Nem tudom, hogy az egész igazság van-e meg benne? De hogy igazság van benne, erősen érzem.

Én: Megállj, most nagy világosság támadt lelkemben. Meglehet, hogy lidércfény, de oly váratlanul és egyszerre támadt s oly erősen világít, hogy hiszek benne. A te utolsó szavaid gyújtották. Igazad van, élet a művészet veleje, csak másképp mondom, mint te.

A művészet legfőbb célja, hogy életet leheljen alkotásaiba, hogy amit teremt, annak belső élete legyen, hogy abból a végtelen és hatalmas életáradatból, mely a teremtésen végigfoly, valami, legalább egy utolsó hullámfodor kerüljön alkotásába. Ez a különbség mesterség és művészet között. A mesterség puszta utánzás, a művészet az élet utánzása, jobban mondva: élőnek élő utánzása, vagyis ember alkotta élet. Látod, ezért nem művészet a fotográfia, ha mégoly tökéletes is.

Nem az a baja, hogy nem színes, hanem, hogy amit csinál, nem él. A gép sohasem is fog életet produkálni. Élet csak az élőtől ered. Nem baj, ha a művön rajta van a művész bélyege, keze vonása, lelke rezgése. Nemcsak nem baj, hanem hozzátartozik a művészethez. Ez szememnek is bizonyítja, hogy élő lélekből fakad, hogy élő lehelte beléje az élet leheletét. A mű nem személytelen. A költő, a festő hozzátartozik művéhez, az ő lelke talaján nő a mű, mint a fa a földben. A művész lelkesedése, élete kiárad a műbe, és élteti.

Úgy érzem, hogy most minden megvilágosodik előttem. Mindazokat a kérdéseket, melyeket oly hosszan bolygattunk, most megoldhatom. Oly forrongást érzek, hogy alig bírom rendbe szedni gondolataimat.

Sokat kínlódtunk az utánzás fogalmával. Mi szab az utánzásnak irányt, korlátokat, célt? Most tudom: az élet. Aki csak a külső színt utánozza, nem fogja meg az életet. Eszembe jut Michelangelo. A szobron ő adott először az újak közt életet a ruhának. Nála a ruha nem dísz, élettelen takaró, hanem az eleven test része, mely az ő életéből részesül. De minek idézzek egyes tényeket, mikor a művészet egész birodalma mellettem szól? Odáig kell vinni az utánzást, míg az élet forrásáig nem jutottunk. S addig folytatni a munkát, míg a műbe belé nem leheltük az élet szelét.

Igazunk van, amikor azt mondjuk, a művész teremt. Mert teremtés az, életet lehelni az élettelenbe. „Formálta vala pedig az Úr Isten az embert a földnek porából és lehellett vala az ő orrába életnek lehelletét és úgy lett az ember élő lélekké.” És ennek az élő léleknek is megadta az Úr Isten, hogy ő is alkothasson, a maga módja szerint; és ha sikerül, fölmagasztosul, nem földi hiúságból, hanem mert akkor leghasonlóbb istenéhez, az életalkotóhoz; és ami élőnek van megalkotva, nem enyészhetik soha.

Most kibékülök az utánzás fogalmával. Valami úgy ellenkezett bennem azzal a tétellel, hogy a művészet: utánzás. E kifejezés a halált jelenti, nem az életet. Akit utánzónak mondunk, azt eleven életadó erő nélkül valónak gondoljuk. Valami ebből ráragadt az utánzás fogalmára is. Az utánzás valami mechanikai másolásnak tetszik. Most másképp értem. Az életet megfigyelni, keresni s az alkotásba belevarázsolni, ez a művész feladata.

Ő: Hadd egészítsem ki gondolatodat, mely énelőttem is tág kört nyit. A művész művészi utánzása tényleg alkotás. Mert hiszen más anyagokkal dolgozik, mint maga a természet, de ugyanazon cél felé törekszik. Más betűi vannak, más nyelven szól, de az értelem ugyanaz. Nézd – s itt elővette vázlatkönyvét – ezt a virágárus leányt; nyomorult ceruzavonásokkal, utánajártam annak a kedves mozdulatnak, mellyel a virágot elém nyújtotta. A mozdulat itt van, a leány él, legalább az élet érzését kelti bennem, s ennek az érzésnek a melege kél szívemben. Csak az élő másolhatja az életet, és csak az élet a másolatban hevíti lelkünket. Tudod, mire gondolok? Az az élet, melyet a művész művébe lehelt, onnét szívünkbe árad, és növeli a mi életünket, s azért szomjazzuk a művészetet, innét van a művész hatása. Életből fakad, életet lehel, és életérzésünket növeli. A művészetet élvezve intenzívebben élünk.

Én: Még nagyobb megnyugvást kelt bennem, hogy most a fantázia szerepét is értem. A fantázia láttatja meg velünk az élet leggyöngébb nyomát is. A fantázia eleveníti meg a szemléletet, mint a művész keze a követ vagy a vásznat. S látod, hiába csúfoltad a fantáziát istennek. Van valami isteni benne. A nagy, erős fantázia új életet tud teremteni, a természettől eltérőt is. A másodrendű ne merjen messze eltávozni a természettől, minden lépés halálos veszedelmet rejt. De Michelangelónak szabad külön világot teremteni magának, mert a természet analógiájára ugyan, de más, hatalmas méretekben, olyat tud alkotni, aminek sajátos külön élete van. Ilyen külön világa van Shakespeare-nek is. Hol van Hamlet mintája? Óriási méretű ember, de él, lélegzik, van lelke, megáll az idők végéig. Te nagyon szereted Böcklint, holott fantaszta. Igaz, hogy színei ragyogóbbak, mint bármely újabb festőéi, de nem ez a fődolog. Hanem az ő csodálatos világa él, rejtelmes, megfoghatatlan, taglalhatatlan életet él, és ez nagy hatásának a titka. Corot-t is szereted; miért? Mert tájképein oly benső hangulat van? Igaz, de mi a hangulat a tájképen? A kép élete, lelke, eleven lehelete. Íme a fantázia joga és jogának korláta. Eltávozhatik a természettől, de nem az élettől. Ha van annyi erő benne, hogy képzelményeibe életet tud önteni, akkor nemcsak megbocsátjuk neki irrealitását, hanem gyönyörködünk is benne. Faust az első részben bármily fantasztikus alak is, él; a második részben pedig, noha ez csak úgy hemzseg a finom vonatkozásoktól és a versek gyönyörűek, Faust alakja élettelen. Ott nem vezérelte Goethét a népkönyv, a nép fantáziája. Mefisztó elejétől végig friss, a nép képzelete alkotta oly elevenné képét. Arany Toldija, a hatalmas gyerek, a csodás hős, elejétől végig él. A művészet célja élőnek alkotása.

Ő: Kedves filozófus barátom, talán nagyon is gyorsan vágtatunk előre. Nem szeretek oly messzire eltávozni a tényektől. Kissé nagyon határozatlannak, majdnem misztikusnak tetszik nekem ez a fogalma az életnek, mellyel a művészet titkát meg akarod fejteni.

Én: De ez az aggodalmad is „kissé nagyon” határozatlan, szinte misztikus. De ismerlek. Tudom, hogy ilynemű nyugtalanságod mélyebben ered. Nem tudnád pontosabban kifejezni kételkedésedet?

Ő: Keresem a pontosabb kifejezést. Nem gondolod-e, hogy a művészet ezerféle formáit nem bírjuk pusztán azzal magyarázni, hogy mind az életet ábrázolja? Mi különbség van akkor rút és szép közt? Ott vagyunk, ahol voltunk az utánzással. Nem minden, ami van, utánzásra méltó; de minden élet sem az. A rút is él; miért rút, ha minden élet a művészetben szép? S ha a rút a művészetben széppé válik, miért rút a valóságban? Ez csak egy eset, mely éppen eszembe jut. De úgy érzem, hogy a művészet nagyon határozott valami, az élet fogalma pedig oly határozatlannak és üresnek látszik. Hogyan lehessen amazt emebből magyarázni?

Én: Általánosságban igazad van; az élet fogalma csak a magyarázatnak kezdete, nem befejezése, még hosszú utat kell tennünk, és ennek nem ma fogunk végire járni. De azért még néhány lépésnyire mehetünk előre.

Ő: Csak az irányt, az utat szeretném látni.

Én: Azt hiszem, megmutathatom. Elismered-e, hogy az életnek fokozatai vannak, melyek tartalomra és értékre nézve egymástól különböznek?

Ő: Értem, hová célzasz. Az élet fokozatainak gondolatával talán tényleg előbbre jutunk.

Én: Látod! Nem rendszert csinálok én itt, hanem első forrongásukban adom gondolataimat. Sokféle az élet, egyszerű, összetett, alantas, szárnyaló.

A természet élete fölött áll az emberi léleké, egyszerű nyilvánulásaiban, ennek föléje kerül a lélek eszményeinek, legfelsőbb aspirációinak élete. Mindez a művészet birodalmáé. Az egyik úgy hódítja meg, hogy meglesi a valóságot, a másik, hogy ennek alapján, a fantázia vezérlete alatt, szabadon alkot. De mindig élőt kell alkotnia, ami élete éltető forrását magában hordja. Aiszkhülosz Prometheusa, Dante Pokla, Michelangelo freskói, Shakespeare Hamletje vagy Learje, Goethe Faustja, Arany Toldija, Petőfi lírája a szabadon alkotó fantázia nagy termékei. Miért ragadnak magukkal? Miért nem zsémbelődünk a művészekkel, amiért túllépték a természet határait? Mert alkotásaik élnek. Mit tesz az: idealizálni? Tán hazudni? Nem! Idealizálni annyit tesz, mint a természeti méreteket meghaladó alakokat oly valószerűen ábrázolni, hogy megelevenednek előttünk. Más életet élnek, de élnek, s az élet fogalma a többi művészetekre is kiterjed. Nemcsak a mi életünk van, sokféle élet van a fantáziában, magában összehangzó, formás, eleven, belsőleg igaz. Ezekből a különböző életprincípiumokból keletkeznek a művészetek egyes formái, korszakai, keletkeznek a különböző művészetek. Ugye mondtam, hogy a művészetek legfőbb elve csak egy lehet. Íme, sejtelmem nem csalt. Az építészet is sajátságos életviszonyok megtestesítése, az is életérzéseket kelt. Igaz, hogy gyakorlati célokat is szolgál, de beszövi őket életérzések gazdag díszével. A görög templom gyönyörű arányai, nyugalmas vízszintes vonalai, karcsú oszlopai életérzéseket lehelnek, a nyugalom, harmónia, szimmetria, a teher könnyű viselésének ezerféle érzéseit. A kő megelevenedik. A boltozat nemcsak technikai probléma, hanem szabadnak látszó emelkedése, harmonikus görbülése kimondhatatlan bár, de kedves életérzéseket testesít meg és ilyeneket fakaszt lelkünkben. A gótikának majd fantasztikus játéka a kővel, majd hatalmas, lendületes életérzésekből eredő föltornyosodása hasonló érzéseket kelt lelkünkben, játszunk és emelkedünk. Nem hiába mondták, hogy az építészet megmerevedett zene. Ha a zenéhez jobban értenék, a zenében is kimutathatnám törvényem érvényét. De nyilván oly kombinációja válogatott hangoknak, mely nemcsak általában jólesik a fülnek, hanem hullámzásában, emelkedésében, ezerféle figuráiban sajátos, másképp ki nem fejezhető életérzéseket ébreszt. Mindezek a nem utánzó művészetek más eszközökkel, hogy úgy mondjam, más nyelven, életet ábrázolnak. A test mozgásainak ritmusa a táncban művészien alakított élet; minden körülöttünk él és mindent magunk körül megelevenítünk. Az élet a tudomány legfőbb fogalma és a művészet legfőbb célja.

Előbb kérdeztem tőled, hogy voltaképp mi értelme van annak, hogy másoljuk a természetet, holott az eredeti rendszerint tökéletesebb másolatánál. Most látom, hogy helyes sejtés vezetett. Nem utánozni akarjuk, ami már egyszer megvan, hanem életet akarunk teremteni, s művünkben mint a magunk művében gyönyörködni. Az élet nemcsak tudásunk koronája, hanem egész vágyakozó mivoltunknak is legfőbb célja. Élni akarunk, erősen, bensőleg, minden pórusunkkal beszívni üdítő erejét. Minden érzékünkbe akarjuk terelni az élet árját. Szemünk, fülünk, testünk, lelkünk szomjazza az életet. Nézd, hogy tódulnak az emberek a színházba. Miért? Mert ott megkettőzött életet élnek. A színészek gyönyörűen ejtik a szót, a gondolat finomabb, az érzés erősebb, mint a közönséges életben, minden sűrítve, koncentrálva van: lelkünk ezt a hatalmas életáramot kéjjel szíjja.

A legfőbbről se feledkezzünk meg. Te kérdezted, mi a különbség rút és szép között. Megfelelek: a szép és jó a legtökéletesebb élet. Nem vizsgálom a sokat vitatott fogalmakat, de vizsgálat nélkül is tudom, hogy a szépségnek szépsége abban van, hogy minden életfunkció, beleértve a lélekét, legmagasabb fokán van. És a jó a lélek szépsége. Platónnak igaza van, a jó a világ napfénye, minden szín, minden meleg a naptól jő, minden szépség a világon a jónak, habár távoli, fénynyoma. A porban fetrengünk, keressük élelmünket, marakodunk a falatért. De íme, egy csillogó kavicson akad meg szemünk; a fény játszik rajta, szemünk üdül, és ez az üde érzés a lélekbe hatol. Egyszerre megfeledkezünk a létért folytatott kegyetlen háborúról, szeretettel simogatjuk a szép kavicsot, és érezzük: mily jólesik a szépség! S ezért keressük a szépséget. S mert nem találjuk, csak elszórva, a természetben, és mert csak azt nézzük miénknek, mit magunk alkotunk: magunk próbálunk, reszkető, ügyetlen kézzel szépet teremteni, mert meg akarjuk sokszorozni az élet érzését. Finomítani, javítani, fölmagasztosítani akarjuk életünket. Szebb életet akarunk élni. És a szebb élet egyszersmind jobb élet, mert csak az élet szép, csak az élet becses, csak az életért érdemes fáradozni.

Ő: Ne folytasd! Váltsuk föl tényekre elméletedet. Menjünk a Comédie Française-ba, a Misanthrope-ot adják. Szegény Alceste, leszólta az életet! De nemes módon szólotta le, és – igazad van – Alceste életgyűlöletében is, mert művészi alkotás, benne rejlik az élet szeretete.

(1898)