Aszlányi Károly

Pénz a láthatáron & A gazdag ember

két regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Pénz a láthatáron

A gazdag ember

Aszlányi Károly

Pénz a láthatáron

REGÉNY

Amerikának két nagy embert köszönhet az emberiség Lincolnt és Lindberghet. Columbusnak sokkal kevesebbet köszönhetünk: Amerikát.

(Stone Kilkenney jegyzeteiből.)

ELSŐ FEJEZET,
amely szemelvényeket közöl Grita Monks naplójából.

Amikor a Northamerican News igazolványával táskámban elfoglaltam a helyemet az óriási fedett aréna egy parányi sarkában, úgy éreztem magam, mint a hangya, amely az elefánt körme alá ragad. De azonnal eszembe jutott, hogy ebben a sajtópáholyban több hatalom bujt meg, mint a százezer-személyes arénában együttvéve. Én, a sajtó, erősebb vagyok a bámuló tömegnél, sőt tulajdonképpen Jemmy Cornernél is, aki ma nyeri meg az utolsó s legnehezebb sulycsoporttal a világbajnokságot.

Mint ahogy meg is nyerte. Mindent végignyert, minden sulycsoportot, bebizonyitotta, hogy különálló klasszis.

Jemmy Corner kékszemü óriás. Kétkilós öklei vannak s könyörtelen energiája. Megfigyeltem egyszer tánc közben. Mindenki rengett, ugrált, vonaglott, ő egyhelyben állt, mozdulatlanul. De ebben a mozdulatlanságban több energia sugárzott belőle, lendületesebb, lenyügözőbb látvány volt félénk táncosnője fölé tornyosulva, mint bármelyik táncos körülötte.

Megkisérlem szerény szókészségemmel leirni és megőrizni azt a hét menetet, amely Jemmy Cornert a világbajnokság karjaiba vezette.

Az első menetben Jemmy két ökle aprózva, gőzkalapácsszerüen hullott szegény Williamson fejére. Ebben a menetben Jemmy véka alá rejtette az egyéniségét. Szürke, gépies kopácsolás volt ez, arra jó, hogy megpuhitsa Williamsont. Ez Jemmy Corner taktikája!...

A második menetben Corner ugyszólván végig mozdulatlanul állt a ring közepén, mint egy kőkolosszus. Az arca salakszerüen kemény és mozdulatlan. Hagyta dolgozni Williamsont. Közben a reflektorokat figyelte, talán százig számolt. Egyszerre lecsapott. Pont az utolsó pillanatban.

Huszonötlóerős krosé volt. Biztosan ült a Willy jobbfülén.

A harmadik, negyedik, ötödik menetben Jemmy Corner iskolázott. Bemutatta a boxolás minden szépségét. Lábtechnikát, testcseleket, süvitő szvinget, apró éles horgokat, szép, plasztikus egyeneseket. Williamson kész volt; mielőtt Corner küzdeni kezdett volna.

De a hatodik menetben Willy a jövőre gondolt és a tétre. Nagy elánnal küzdött és kényszeritette Cornert, hogy megmutassa, mit tud.

És Jemmy megmutatta.

A hetedik menetben még a gong előtt láthatta mindenki, hogy Williamson tökéletesen groggy. De azt senki sem várta, ami bekövetkezett.

Az egész menet egyetlen irtózatos ütésből állt. Willyt nem is számolták, nyilvánvaló volt, hogy elájult.

Százezer ember tombolt, üvöltött, sirt, ugrált, örült, tapsolt, nyögött, lelkesedett és Jemmy mindezt egykedvüen fogadta. Óh, el sem tudom képzelni, hogy ez az ember elérzékenyüljön. Nem hiszem, hogy érzései legyenek. A szive egy részizom. Jemmy Corner, ime: világbajnok.

Nem is tudom, miért örülök neki. Minden idegszálammal örülök neki. Kollégáim lázasan firkálnak, jegyeznek, adatokat cserélnek, telefonoznak s én csak állok itt a forgatagban, mint egy birka s örülök, hogy Jemmy elérte, amit akart. Hogy mindig eléri.

Végre annyira összeszedtem magamat, hogy a kötelességemre is gondolhattam. Jegyzeteim nincsenek, mindent fejből tudok. De hiszen engem azzal küldtek ki, hogy interjuoljam meg a győztest.

Előveszem a névjegyemet, sarkában a kis fotografiával. Szép vagyok, látni rajta. Azt hiszem, fogadni fog.

»Kedves Corner! Én, Grita Monks, a N. N. munkatársa, most mindjárt beszélni akarok magával.«

Nem is várok választ, megyek a névjegy után.

*

Közelről még monumentálisabb ez az ember. Ketten dörzsölik a szálkás törülközőkkel, Jeff, a trénere itatja, Gorodin, hü managerhez illően számokat ordit a fülébe. Óriási vörös arcán izmok, erek nyujtóznak, félelmetes kezei két szembenálló székbe kapaszkodnak. Egyáltalán nem fáradt. Nincsenek idegei. Csak tempóérzéke van. Nincsenek érzései. Csak lendület lobog benne, ritka, iszonyu lendület.

Amikor rámnézett, az volt az érzésem, hogy az életem most fordulóponthoz érkezett. Már nem éreztem olyan szánalmasan kicsinynek, gyöngének magamat, amikor a tekintetünk egybekapcsolódott. De nem hagyták nézni, sajnos, dörzsölték, itatták, számokat orditottak a fülébe és mégis jóléreztem magam, mert tudtam, hogy szivesen nézne tovább is engem, ha hagynák.

Beszélgetni nem lehetett vele, de különben is, engem csak zavar, ha valóban lefolyt kinos és erőltetett párbeszédeket kell beleerőszakolnom az interjuba. Majd megirom utközben.

Folyton csöngött a telefon, kopogtak, jöttek, mentek, mindenki lázas, lelkes, nyugtalan és izgatott volt, csak Jemmy Corner maradt közömbös. Talán arra gondolt, hogy Európába menjen-e kipihenni magát. Azt mondják, Európában nagyszerüen lehet pihenni. De Jemmynél ez csak formalitás. Az ő idegei nem kivánják a pihenőt, az izmairól nem is szólva. Vajjon mire gondol ilyenkor, amikor maga elé mered, a szemei, mint két szürke, határozott kődarab s az arca mozdulatlan?

A legszebb feladat, amit el tudok képzelni, ebből a sziklából szavakat csiholni! Vajjon mit mondhat, amikor őszinte? Vajjon mikor őszinte? Most forró teát itatnak vele, hidegbe csavarják, aláiratnak vele - szerződéseket és fényképeket -, rángatják ide-oda és nem hagyják lélekzetet venni.

Érzem, hogy most engem figyel.

*

Egy szőke fürtöm előrehull, amint a papirra hajlok. Megdördül a világbajnok hangja, közvetlenül mellettem.

- Hadd lássuk, mit irt rólam az ujságnak, kisasszony?

Vérvörös lettem és görcsösen szoritom a papirost. De mindenki rámnéz és ha nem mutatom meg az »interjut«, - kidobnak. Ha megmutatom, akkor is kidobnak.

Corner elveszi a papirost. A papiroson ennyi áll:

»Jemmy Corner. Jemmy Corner. Jemmy Corner.«

Ugy tesz, mintha olvasná. Évtizedekig tartó másodpercek telnek el. Jeff bele akar nézni a papirosba.

Jemmy durván ellöki. Durván? Nem. Gyöngéden. Hozzám gyöngéden.

Amikor visszaadta az »interjut«, csak annyit mondott:

- Szeretném, ha ezt leközölné a lapja, változtatás nélkül.

Többet nem mondott. Azt hiszem, fölösleges megállapitanom, hogy ebben az eljárásban sok szellem és tapintat nyilvánult meg. Én beszéltem egyszer egy világhirü zenésszel, hát az sokkal, de sokkal jobban hasonlitott arra, amit jó társaságban ugy hivnak, hogy faragatlan.

Zavaromban nem tudtam, hogy köszönjek el. Az embert, ha lány, folyton csak arra tanitják, hogy vele szemben mi a férfiak teendője. Igy aztán, ha a férfiak passzivul viselkednek, sose tudom, mi a teendőm. Jemmy Corner visszasüllyedt apátiájába, amelyet a végtelenül megismétlődő ledörzsölés és itatás idézhetett elő nála. Gorodin ujra számolt, hangosan, minél nagyobb a szám, annál hangosabban.

Elhatároztam, hogy átmegyek Harry Williamson öltözőjébe, egy pár percre. Végre is, a vőlegényem.

MÁSODIK FEJEZET,
amely szemelvényeket közöl Jemmy Corner naplójából.

Azért, ha visszagondolok a nagy ütközetre, legfeljebb ha három dologra emlékszem tisztán.

Az egyik az, hogy az első menetben észrevettem, hogy Williamson jóval gyorsabb nálam. Ez döntő pillanat volt, mert ha később veszem észre, elvesztem.

A másik az, hogy miközben a biró engem hirdetett ki győztesnek, rájöttem arra, hogy buta vagyok.

Igen. Nem tudom, mások hogy vannak ezzel a gondolkodással? Állandóan gondolkodnak, vagy csak időnként? Mindig mindenről, vagy csak ami eszükbe jut? És mi szokott eszükbe jutni? Én azt tapasztalom, hogy rendszerint véletlenül gondolkodom csupán. Amikor felkészülök rá, gondolni akarok valamire, valami különösre, akkor nem jut eszembe semmi.

Amikor megnyerem a világbajnokságot és felvonják fölém a zászlót: The Champion of the World! - akkor nem jut eszembe semmi.

A harmadik, amire élesen emlékszem, hogy Williamson folyton azt lihegte a fülembe, hogy: Gri! csak te! Gri! Csak érted! teérted, Gri! és ilyeneket. Ez megkeseritette minden clinchét, minden közelharcát ennek az egyébként élvezetes küzdelemnek.

Számomra a küzdés élvezet. Aki valami másért küzd, egy Griért, vagy pénzért, vagy nem tudom miért, az nem igazi küzdő. Nekem csak utána jut eszembe, hogy miért küzdöttem.

A hetedik menet kissé rosszul sikerült. A szerződésben kikötötték, hogy a hetediket is végig kell küzdeni. De Williamson, ugylátszik, elfeledkezett a szerződésről és erőszakoskodott. A legszebb küzdelemben sem szabad azért elfeledkezni a szerződésről. Szerencse, hogy a közönség mindennel meg volt elégedve. Mindig szerencse, ha a közönség mindennel meg van elégedve. Még nagyobb szerencse, ha a manager is elégedett. Mert a közönség néha becsapja önmagát, a manager azonban mindenkit becsap, csak önmagát nem. Ismerek egyet, aki három nagy filmszinészt és három nagy boxolót fedezett fel és annyira be tudta csapni őket, hogy mind a hatan teljesen elégedettek és boldogok. Én átlátok a szitán és mindig tudom, mikor téveszt meg Gorodin. De tenni nem tehetek ellene semmit, mert a bolsevisták nagyon sajnálatosan bántak el vele és ha az elszámolásra kerül a sor, mindig megpuhit azzal a történettel, az elvesztett hercegi koronáról és elveszett hazáról. Ez kétségtelenül nagyon szomoru, bár nálunk ilyesmi sohasem fordulhatna elő.

Mindig szerettem naplót irni, most azonban különösen jó érzés leirni azt, ami a szivemben van, és amit különben elfelejtenék.

A meccs után bejött az öltözőbe egy kislány, azzal az ürüggyel, hogy ujságiró. Akár az, akár nem az, csak ugy sugárzott róla az értelem és intelligencia és lelki fölény. Én, akármennyit olvasok és töröm a fejem, mindig nevetségesen gyöngének érzem magam egy ilyen, kétségtelenül magasabbrendü emberrel szemben, akármennyire is tapintatos az és akármennyire is palástolja a lenézését. Kétszeresen sulyosbitja a helyzetet az, ha az illető: nő. A neve Grita Monks. Amikor rámnézett, ugy éreztem, hogy uj korszak nyilik az életemben. Már nem éreztem magam olyan szánalmasan ostobának, amint összekapcsolódott a tekintetünk. Ugy állt ott, vékonyan, frissen és mosolyogva, parányi voltában mellettem, hogy szégyeltem magamat és örültem, hogy elrángattak mellőle a masszőrök és közénk állt Jeff a whiskeyvel és Gorodin betöltötte a szobát hamis adataival és harsogó igéreteivel, amik mind egy-egy ravasz üzleti fogást, vagy kelepcét rejtenek magukban.

Amikor azonban meg akartam kérdezni Grita Monksot, hogy voltaképpen kicsoda és hol található, már eltünt. Minden üres és sötét lett körülöttem, egyedül maradtam a világbajnokságommal és önmagammal, amelyek közül nem tudom, melyik ér kevesebbet.

*

Este szinházban voltunk. Épp a Hamlet közepén foglaltuk el helyeinket a páholyban, amikor egy ur izgatottan felugrott a második sor közepetáján és rámmutatott. Nagy zaj és izgalom támadt, mindenki minket figyelt, aki tudta, hogy ki vagyok, meregette a nyakát, aki nem tudta, tudni akarta, hogy miért néz mindenki felém, ami nagyon illetlen dolog volt és nagyon is megbánthatta a szinészek önérzetét. A páholyban állandó volt a járás-kelés, egymásnak adták a kilincset az érdeklődők és egyáltalán nem tudtam a darabra figyelni. A szünetben pedig becipeltek egy szinésznőhöz, akit akkora respektussal szemléltem, hogy eleinte nem vettem észre, mekkora respektussal figyel ő engem. A szinigazgató alá akart iratni velem valamit, de Gorodin résen volt és megakadályozta. Csak később tudtam meg, hogy az igazgató velem akarta eljátszatni egy uj darabja főszerepét s még ő tartotta volna szerencsés fogásnak ezt. Hihetetlen, hogy az emberek mennyire nem tudnak belenyugodni abba, hogy mindenki azt csinálja, amihez legjobban ért. Teljesen igaza volt annak a szinésznek, aki az egész idő alatt fanyarul és gunyosan mosolygott egy sarokban s aki állitólag a világ legjobb Shakespeare-szinésze, ennélfogva éppolyan világbajnok, mint én. Nem csodálom, ha mellőzöttnek érezte magát.

Éjjel a szállodában nagy verekedés volt az ajtóm előtt. Amint reggel megtudtam, egy rokkant férfi vitatkozott Gorodinnal, valaki, aki a háboruban mindkét karját elvesztette s azért jött el, hogy megmondja a véleményét arról a százezer dollárról, amit mai győzelmemmel kerestem, - végül azonban egy féldollár segéllyel is beérte volna. Állitólag átlőtt mellel találták hajnalban a szálloda előtt, Gorodin azonban tagadja, hogy a féldollár miatt tette volna a szerencsétlen. Gorodin egy kiismerhetetlen ember. Olyan, aki époly ügyesen tud szánalmat ébreszteni valakiben, mint amennyire képtelen szánalmat érezni valaki iránt.

Egyébként ma reggeli beszélgetésünknek azon kis részében, amikor én is szóhoz jutottam, a következőket feleltem neki:

Nem megyek Európába, nem lépek fel a Moulin Rougeban, nem játszom exhibitiont, nem szokom le a whiskeyről, nem irok memoárokat (ezt az ötletet!), nem tartózkodom az autogramm-kérő nőktől, nem állok el attól a kivánságomtól, hogy felkutassa nekem Grita Monksot, helyesebben üzenetet vigyen neki.

Amire ő röviden azt válaszolta, hogy egészen bizonyos benne, hogy átmegyek Európába, fellépek a Moulinban, játszom exhibitont, akivel ő akarja és elállok attól a kivánságomtól, hogy felkutassa nekem Grita Monksot, helyesebben üzenetet vigyen neki.

Gorodin az egyetlen ember, aki nem fél tőlem. Ő ugyan azt mondja, ez azért van, mert arisztokrata, én azonban azt mondom, hogy azért van, mert üzletember. Az arisztokrata ritkán ijed meg, de akkor fél; az üzletember viszont ritkán ijed meg, de akkor mindenre képes.

Nem tudom, ki mondta ezt; igaza volt.

*

Délben ép reggeli közben hivtak telefonhoz. Egy ismeretlen női hang arra kért, hogy találjam ki, kicsoda. Én rögtön tudtam, hogy Grita és ezt a véleményemet hosszas félreértések után közöltem is vele. Ekkor kiderült, hogy egyáltalán nem Grita, Anna Quakernek hivják, nem tudja megmondani, hogy mit akar tőlem és borzasztóan felháboritja, hogy összetévesztettem valakivel, holott nem is ismerem.

Ezután meg egy ujságiró keresett fel és megkért, hogy áruljam el neki, hogy hol és mikor születtem. Elárultam neki, aminek hihetetlenül megörült, azt mondta, hogy az állása függött ettől.

Nem értem.

HARMADIK FEJEZET,
amely szemelvényeket közöl J. W. Gorodin naplójából.

Részesedés: huszonnyolcezer dollár. Tulajdonképpen negyvenötre számitottam, dehát az ember csak akkor képes huszonnyolcat keresni, ha legalább negyvenötre számit. Tulajdonképpen Corner jár legjobban, ami nagy igazságtalanság, mert én csinálok mindent, ő csak boxol. De hiába beszélek neki, nem vagyok képes leszoktatni arról a hitéről, hogy mindent neki köszönhetek. Még neked is alig merem bevallani, kicsi Gritám, hogy valójában igaza van.

A Te kedvedért nyultam a hóna alá Williamsonnak annakidején, a Te kedvedért ejtettem el; s a Te kedvedért vállaltam Jemmy Corner menedzselését; mindent a Te kedvedért. S most nagy fiu lesz a fickóból és szemmelláthatólag belédszeret. És én egy vén szamár vagyok.

Nézd csak fiam, téged alapjában véve Margueritának hivtak, aztán Gritának, egy időben Grizzlynek, tudod, amikor mindig mogorva voltál, mert apád intézetbe akart csukni, mert sokat csavarogtál, mert untad a fényes otthonodat, mert az öregeknek való.

Nézd csak fiam, nem akarok erőszakoskodni, ha arra figyelmeztetlek, hogy téged alapjában véve Monskynak hivnak és mégsem szabadna annyira elamerikaiasodni. Mert én, hangsulyozom, vén szamár vagyok és akkor is szeretnélek, ha az apád nem parancsolt volna rám, hogy szeresselek, dehát én nem tudok ugy szeretni, hogy az neked terhedre essék.

Nem szeretem a romantikát. Én üzletember vagyok. Én üzletember vagyok, a kutya mindenségit és semmi közöm semmihez. És mégis.

*

Először is: öt dollárt adtam a nyomoréknak. Másodsorban: semmi közöm Jemmy érzelmeihez, de nem türhetem, hogy gitározni tanuljon és a lapok a hasukat fogják és a közönség helyett ezután a zenekritikusokkal töltsük meg az arénát, akiknek ugyan minden tisztelet - de kevesen vannak hozzá.

Harmadszor és főleg: Jemmy nem képes megérteni, hogy a filmé a jövő, a boxolásból nem lehet megélni, csak egy bizonyos ideig. Ő azt hiszi, hogy őt senki sem fogja legyőzni. Mindenkit legyőznek egyszer és a történelem azt mutatja, hogy akit legyőztek, az végül mégis ráfanyalodott a filmre. A müvészet nem utolsó dolog, ami az üzleti részét illeti. De Jemmy minden érvemet lehurrogja, erőszakos és nyers és végül mindig ő marad felül. Jemmy az egyetlen ember, akitől félek.

Vad, buta amerikai.

Gyülölöm.

*

Főleg olyankor szimpatikus, amikor érzelmesnek akar látszani. Szeretem, amikor ravaszkodik és azt hiszi, hogy nem látok át a szitán.

Tulajdonképpen minden izomembert kenyérre lehet kenni. Az izomember olyan, mint a közönség. Csak arra veszélyes, aki fél tőle.

Ép ezért nem helyes, hogy félek Cornertől. De nem magam miatt félek.

Meg akartam tiltani, hogy találkozzék Gritával. Meg is tiltottam. Megakadályoztam. Lehetetlenné tettem. Elejét vettem.

Hiába.

A dolog igy folyt le:

Grita teát ivott és fölényeskedett. Jemmy a zsebéből ivott - nem tudom leszoktatni erről a rossz, amerikai szokásról - és gunyolódott velem.

Tulajdonképpen nem tudom, hogy egymással szemben hogy viselkedtek. Grita a boxról beszélt, Jemmy az irodalomról. Egyik sem ért egyikhez sem. Nagyon öntudatosak voltak. Nagyon biztak egymásban.

Azután Jemmy táncolt vele. Ugy táncol ez a fickó, mint egy kőszikla. Sehogy. És Grita olyan boldog volt, olyan boldog volt, hogy meglátszott rajta. És ez egy nőnél mindennek a teteje. Amikor meglátszik rajta. Akkor már késő. Elkéstem. Már az sem használna, ha Williamsont játszanám ki. Egyrészt örülök, hogy legalább tőle megszabadult Grita. Másrészt talán Cornertől is meg fog szabadulni. Nem vagyok féltékeny. Az én féltékenységem indokolt. Az én féltékenységem szent. Az én féltékenységemet az öreg Monsky bizta rám. De...

Az én féltékenységem nem ér semmit. Szeretik egymást. Most már kétségtelen.

A harmadik tea után összevesztek.

*

Tulajdonképpen nem tudom, hogy min vesztek össze. Nagyon rosszul esik nekem, hogy idáig fejlődött a dolog. Addig még volt remény. Nem minden szerelem, ami annak látszik. Nem minden szerelem tart örökké. De most már tudom, hogy hiába, vége, kész. Most kezdődik. A negyedik tea után kibékültek és mingyárt ujra összevesztek.

Már nem tudom, hogy min vesztek össze. Azt hiszem, Grita azt állitotta, hogy Corner erősebb nála, Corner viszont azt erősitette, hogy Grita okosabb nála. Annyira igaza volt mind a kettőnek, hogy nem csoda, ha nem tudtak megegyezni. Megegyezni?

Megegyezni sohasem fognak. Még akkor se, ha ma látták egymást utoljára.

Jemmy olyan szelid, mint a bárány. Grita olyan vad és energikus, mint amilyennek Jemmyt képzeli el az ember, ha elolvassa a róla szóló cikkeket.

Egy monoklis ficsur állandóan Grita nyakát nézte. Jemmy be akart neki mutatkozni, de az utolsó pillanatban megsajnálta.

Az én számomra minden attól függött, hogy milyen hangulatban válnak el. Sajnos, bekövetkezett az, amitől tartottam. Haraggal váltak el. Ugy váltak el, hogy az embernek összefacsarodott a szive. Jemmy folyton Grita kezét szorongatta és összefüggéstelenül beszélt azalatt madarakról, virágokról, holdas estéről és rólam, hogy mindennek én vagyok az oka.

Grita pedig összeszoritotta a fogait, ugyhogy Jemmy hallja csikorogni őket és édes kis okos arcát össze-vissza ráncolta. Mind a ketten hüvösen köszöntek nekem és alig tudtam őket betuszkolni az autóba, abban a reményben, hogy még kibékülnek egymással és akkor nem fogják holnap reggel hatkor telefonon sürgősen keresni egymást. De hiába minden. Az autó remekül kuszott végig a fasorban, a város minden zaja siró duruzsolás-formán ért a nyomunkba s a hütő sziszegve vágta a szelet. Jemmy megállitotta s előre ült a volánhoz és Grita hangosan nevetett, hogy Jemmy hallja és nagy meleg könnyeket sirt a sálamra, hogy megértsem őt. Csak magamat nem értettem. Első az üzlet, gondoltam és megsimogatva Grita vajpuha haját, odasugtam neki:

- Ne vedd komolyan, fiam. Nem való ő neked.

Mintha kigyó csipte volna meg. Ugy nézett rám, mint a halálos ellenségére. Mint a hóhérra. És azt mondta, hangosan persze:

- Igaza van. Persze, hogy nem hozzám való.

A kapunál megismétlődött az iménti jelenet. Jemmy hosszasan szorongatta Grita kezét és összehordott hetet-havat. Grita hangosan nevetett és lenyelte azt a nehány könnyet és puderezte magát, nincs szánalmasabb, mintha egy nő nem sirás után, hanem már közben puderezi magát, holott tudja, hogy céltalan.

Minden céltalan. Mit csináljak vele, folyton Gritáról beszél és nagyokat nevet és fenyegetőzik, hogy feleségül vesz egy gazdag nőt.

Bár már látnám.

*

Akárhogy kér, ezt a pár lapot nem mutatom meg Gritának. És holnap megyünk Európába. Corner, Jeff és én. El kell választani őket.

*

És Grita. De csak, ha mindenáron akar.

NEGYEDIK FEJEZET,
amely szemelvényeket közöl Grita Monks naplójából.

Gorodin megmutatta nekem naplójának legujabb lapjait. Ezzel a fegyverrel a kezemben, rávettem arra, hogy ne menjenek Európába. Gorodin nagyon jó fiu, csak kissé anyagiasan gondolkodik, és nem képes megérteni egy embert, aki nem gondolkodik kissé anyagiasan. Mert öreg és irigy. És féltékeny. Rám. Tulajdonképpen nagyon szeretném, ha nem volna féltékeny. De az. És ez nagyon jólesik nekem. Szegény papa. Istenem.

Majdnem kidobtak a laptól. Szerencsére volt annyi eszem, hogy magamtól hagyjam ott őket.

Utálatos mentalitás. Savanyu irigység. Irigyek a napfényre, a derüre, az erőre, Jemmy Cornerre irigyek. Lángoló cikkeket irnak róla és közben epés megjegyzéseket tesznek vele kapcsolatban.

Irigyek, de legalább tudnák, hogy irigyek és szenvednének miatta. De nem tudják és nem szenvednek.

Én tudom, hogy irigylem Jemmy erejét, és szenvedek miatta. Irigylem a derüs nyugalmát és lelkierejét, ami sohasem hagyja el, és testi erejét, ami még kevésbé!

Csak velem szemben hagyja el a lelkiereje. Velem szemben dadog és ügyetlen. Pedig világbajnok. Azt hiszem, tulbecsül engem. Tulszeret.

Szeret.

Most már tudom ugyanis, hogy szeret. Azon az ötórai teán jöttem rá.

Nagyon rosszul esik nekem, hogy lebecsüli magát, amióta engem megismert. Ne becsülje le magát, egyetlen férfi se becsülje le magát, hát nem tudják, hogy az mennyire kellemetlen a nőnek, aki szeretni akarja őket?

Nem érti, hogy én nem azért szeretem, hogy gitározni tanuljon és verseket olvasson, hanem azért szeretem, mert olyan, amilyen? Én akarok hozzáidomulni, méltó akarok lenni Hozzá és nem türöm, hogy forditva legyen!

Érdekes, hogy sohasem lehet teljes az örömünk. Amikor megtudom végre, hogy szeret, abból kell megtudnom, hogy megalázkodik. Utálom az alázatos férfiakat. És Jemmyt is utálom, amikor alázatos, amikor én szeretem.

Az én dolgom az alázat. Elrontja az egészet. Igaz, talán tulságosan gőgös voltam vele szemben. Ó Istenem, én mindent tulzásba viszek. Ha boxoló volnék és mindent tulzásba vinnék, akkor sohasem az ellenfelemet találnám el, hanem a közönség közül valakit.

És ő nem akarja belátni a hibáimat. Erényt lát ott, ahol hibák vannak és ezzel nevetségessé teszi önmagát.

Például én szivdobogva (igen, szivdobogva) várom, hogy felhivjon telefonon. Tegnap. Már reggel hat óra és még nem hivott fel. Ebben is látom az erejét és önmérsékletét. Ez annyira tetszik nekem, hogy elhatározom, hogy felhivom telefonon. Abban a pillanatban zörög a telefon és jelentkezik Jemmy és bocsánatot kér, nem tudom miért. Hát ez olyan, mint a kiábrándulás.

De jóvátette. Goromba volt és lecsapta a kagylót. Ez ő. Igazán, csodálom magamat. Hogy türöm.

*

Az a vacak. Érdemes volt amiatt? Egy olyan szégyenteljes semmi. Egy vers. Bár sose irtam volna verset.

Sose hittem volna, hogy egy boxolóban rajongás lakozzék a költészet iránt. De hogy ennyire tessék neki egy vers, amit én irtam Williamsonhoz, ott áll, igen, a neve is, elolvassa és tetszik neki, - ezt nem hittem volna.

Ez az ember nem képes féltékenységre gerjedni.

Ezt szeretem benne. Nem féltékeny. Egyáltalán. Végigolvasta a verset, amit én irtam Williamsonhoz annakidején, ott van a neve, elolvassa és tetszik neki. Egy szó megjegyzése nincs rá.

Eleinte azt hittem, elmegy Williamsonhoz és számonkéri a verset tőle.

Dehogy ment el. Talán egész este gitározott.

Kötélidegei vannak. Ezt szeretem benne.

Orrszarvu. Őslény. Százszor emberibb az a nyavalyás, a szerkesztőségben, annak legalább érzései vannak. Cornernak nincsenek érzései. Igaz viszont, hogy éppen ezt szeretem benne.

Mindezt el kellett mondanom magamnak, hogy megértsem magamat, hogy ugy viselkedtem. Tudniillik, akkor, amikor megkérte a kezemet.

A villájának az üvegházában voltunk, azok közt a növények közt, amiknek nincs illatuk, csak zöldek. Legalább is Jemmy igy jellemezte őket. Olyan édes, amikor buta. Buta, az erejével gondolkodik.

Gorodin, a csősz, az árnyék, a kisérő, valahol elmaradt. Talán naplót ir. Nevetséges, naplót irni.

Az ember cselekedjék és ne irjon. Igaz, hogy néha jólesik. Az ember mindent ujra átél.

Nahát, ami ott történt, azt kár ujra átélni. Elég volt egyszer. De jólesik.

Jólesett. Alkonyattájt történt. Csodálkozva néztem Jemmy kipirult nagy arcába, amint tátogva készülődött valamire. Nagy kezeivel belekapaszkodott egy olyan cserepes vastag zöldbe és teljesen letörte azt. Azután a vizvezetékbe kapaszkodott és én mingyárt mondtam, hogy ne tegye és mire ez a szokatlan s patétikus előkészület nála? De folyvást nevetni akart, és nem tudott és ha nem akart, akkor elnevette magát. Már akkor fészkelődött benne és végül el is mondta, hogy feleségül akar venni, ugyanis ezt igy találja jónak, és szeretné, ha én is szeretném, hogy minél előbb megegyezzünk ebben és megértenők egymást.

Mire én mondtam, hogy nagyon csodálom őt, hogy ugy tesz, mintha Williamson sose lett volna a világon.

Mire mondta, hogy igaz, de Williamson már nem a vőlegényem.

Mire gunyosan nevettem, hogyha nem is vőlegényem, nem biztos, hogy nem szeretem jobban, mint az életemet.

Mire egészen nyugodtan azt felelte, hogy az nem valószinü.

De honnan veszi ugyan, mondtam, hogy a felesége akarok lenni? Talán feljogositotta erre valami?

Amire ő, hogy szeretjük egymást és ez minden.

- Én?! - csodáltam őt. - Ééén?! Most hallom először, hogy szeretem Corner urat. Hiszen ez az egyoldalu, buta, vak gőg csimborasszója! Ez a feltevés.

- Az igaz, - mondta bágyadtan. És miután eleresztette a recsegő csővezetéket, ugy tett, mintha meghajolna, de csak a fejével, azzal a nagy, ormótlan tömbbel. És otthagyott. Ott.

Azután csak arra emlékszem, hogy szegény Gorodint vigasztaltam, annyira kétségbe volt esve, mert látta, hogy sirok. És meg kellett volna igérnem, hogyha Jemmy mégegyszer megkéri a kezemet, végkép elutasitom.

Ezután Gorodin figyelmeztetett a származásomra. Amikor Gorodin kifogy a nevetséges érveiből, akkor mindig a származására figyelmezteti az embert. Én nem értem, hogy mi köze van a származásnak az emberhez. Az ember azért származik, hogy ember legyen, olyan, amilyen, és nem alkalmazkodhatik a származásához folyton. Nem?

Végül azonban Gorodin összeszedte magát, miután megátkozta azt a pillanatot, amelyben Cornert felkarolta - milyen nevetséges! - és letörölte a könnyeimet, miközben a hajamat simogatta és magához ölelt és türtem, mert tudtam, hogy jólesik neki.

Végeredményben azonban nagyon szomoru vagyok, nagyon alázatos és árva és elhatározom, hogy szelid és csöndes leszek és barátságos és adok a koldusnak és senkit sem fogok utálni, legfeljebb ugy, hogy ne vegye észre.

Istenem, már arra is gondolok, hogy talán én voltam a hibás. És Jemmynek igaza volt.

De nem. Ezt a gondolatot utálatosnak találom.

ÖTÖDIK FEJEZET,
amely Kilkenney ur naplójának azon részét közli, amely a főszerkesztő kezébe került.

Egészen kétségtelen, hogy Északamerikának ma már kialakult uj embertipusa van. Ennek az uj embertipusnak pedig uj, megfelelő filozófiája. S ennek a filozófiának összefoglaló, zászlós jelmondata.

Nagyszerü egy mondat. Dreiser, aki mindig az Uj Amerikairól beszél, rosszul teszi, hogy ostorozza a hibáit. A hibákat nem ostorozni kell, hanem dédelgetni, helyeselni, vagyis megutáltatni.

Az az uj embertipus, amit Amerika kitermelt, a főszerkesztőnk szerint legtökéletesebben Jemmy Cornerben inkarnálódik!

S az a jelmondat, az a süritett bölcseleti tétel, amely a Cornerek homlokán lebeghetne, igy szól, szerintem:

»Nem gondolkodom és mégis vagyok.«

Igen. Egész őszinte leszek magammal. Ott kellett volna kezdenem, hogy: szeretem Grita Monksot.

*

Igaz, hogy a főszerkesztő szerint az hátrány, ha valaki tizenkilencéves korában olyan okos, mint én vagyok. Node, Istenem! ha egy mondatot ugy kezdek, hogy »a főszerkesztő szerint«, - az a mondat eleve meghalt a halhatatlanság számára. Az a mondat nem számit. Ezzel a fenti mondattal torkolt le engem a főszerkesztő, amikor a tegnapi konferencián szóba került Grita Monks elbocsáttatásának ügye. Grita Monks szegény lány - kiáltottam én, - az ő fizetéséből két másik szegény lány jut álláshoz, kiáltották ők, végül már csak ők kiáltottak. Sok ellensége van Gritának, ugyanis Grita szereti a boxvilágbajnokot és az egész szerkesztőség szereti Gritát és persze az egész szerkesztőség ellensége neki ilyenformán. Ők ugyanis nem értik Grita Monks lelkét.

Én értem. Lehet, hogy mire husz-huszonötéves leszek, már én sem fogom érteni. Akkor már ismerni fogom a női lelket és mihelyt megismerem, már kezdem nem érteni, mint a többiek. De énbennem még különös intuició ég, én belelátok Gritába és értem őt.

Gritára nem hatnak a külsőségek. Ő sohase tudna szeretni egy férfit a vagyonáért; egy férfit az erejéért; egy férfit a hirnevéért.

Ő sohase tudná szeretni Jemmy Cornert. Ez a titok, amit kedves kollégáim nem értenek. Ha értenék, nem kellett volna innen kiturniok egy nőt, csak azért, mert szeretik, csak azért, mert hiába szeretik, mert nem szerethetik viszont, mert a levegőbe szeretnek, mert mellészeretnek, mert Grita állitólag mást szeret. Ha olyasvalakit szeretne, aki semmivel sem különb náluk, abba belenyugodnának. De érezték a viselkedésén, hogy Grita egy különb, magasabb, nagyobb, több embert szeret és ez fáj nekik.

Csak azt nem tudják, hogy ez a különb ember én vagyok.

Grita okos, előrelátó angyal. Tudta, hogyha elárulja, hogy szerelmes belém, akkor nemcsak ő repül, hanem én is. Egy alkalmazott nem lehet szerelmes egy másik alkalmazottba, büntetlenül; ő nem szerethet mást, mint egy gondolkodó, megértő embert. Egy intellektuelt. Egy idegembert. Egy szivembert. Egy lelket.

Egy engem.

Tudom. Éreztem minden szaván. Hogy titkolta, hogy került, hogy lenézett. Óvatosságból. Hogy rajongott azért a medve Cornerért. Óvatosságból. S hogy égett az arcán, a szemei mögött, a bőre mögött, a vérében, idegeiben a szerelem.

Lehet, ha elolvasná ezt, azt mondaná, hogy elbizakodott, nagyképü kölyök vagyok.

Olyan kiméletlenül szokta megmondani a véleményét! Olyan nyersen és őszintén, hogy néha azt hiszem, hogy tényleg őszinte. Óh hányszor álltam vérvörösen előtte, azelőtt a kis barna pullover előtt, és éreztem, hogy koppannak homlokomon kemény szavai!

És mégis tudtam, hogy szeret. Ez egy olyan érzés, amit nem lehet magyarázni, bizonyitani, alátámasztani. Ez egy olyan érzés, amit csak érezni lehet.

*

Amikor ezeket a sorokat irni kezdem, bizonyos félig bevallatlan kétség motoszkál bennem. Ha az energiáim nem egy tizenkilencéves ifju energiái, hanem egy felnőtt férfiéi lennének, akkor nem kételkedhetnék Gritában, azután, hogy bár szavak nélkül, de olyan kétségenfelül bebizonyitotta, hogy szeret.

Én egy kis kerek aranyozott asztal mellett ültem és különféle hideg és unalmas italokat szürcsölgettem. A Chicago-boys tagjai játszották a már nem tudom mit és a párok már tulfütött hangulatban táncoltak. A »már« felesleges is, mert a párok mindig tulfütött hangulatban táncolnak, ezért nem táncolok én egyáltalán, mert nincs szükségem a táncra, az én hangulatom anélkül is mindig tulfütött. Azért nem érzem a jazzt sem elkerülhetetlennek, én a magam frisseségében a bécsi valcerből is kihámozom a vad lendületet, ami nincs benne, de bennem van, viszont; ezért nincs szükségem alkoholra, mert az én vérem alkohol; én vagyok a fiatalság.

Grita és Corner velem egy vonalban ültek egy kis kerek asztalnál és Corner a zsebéből ivott, ami rettenetes egy amerikai szokás. Grita pedig a szembenlevő tükörben nézte az én arcomat, csak az én arcomat nézhette, miután a tükörben nem is volt más, mint az én arcom, a Gritáé, a Corneré és még vagy két férfié.

És én az ő arcát néztem a tükörben, azt a fius barna arcát, amelyben két szeme mint sürü napfény aranylott és tüzelt és még mindenféle költői dolgokat lehetett észrevenni rajta. És Corner a négyszögletes arcával, csonkagula orrával, négyzetalaku fülével, két szinte párhuzamos vonalból álló szemével, egyenes és szögletes vállával, óriási kéztömbjeivel ugy tetszett, mint egy tulzott óegyiptomi kolosszus, a hasonlat nem jó, mint egy amerikai boxvilágbajnok, derüs, kőbevésett nyugalmával, amelyről leritt, hogy majd szétpukkad a dühtől, hogy Grita nem felel neki valamire, mit is felelhetne szegénynek, fogadni mertem volna, hogy nem fog felelni, ha felelne, akkor is csak azért, mert fél tőle, de mit féljen Grita az ő sugárzó eszével egy ilyen géptől, amelynek csak azért van agya, hogy tudja, hogy hova kell ütni, amivel igazán nem használ az emberiségnek és Grita tenné a legokosabban, ha szépen felelne és lecsillapitaná, mit kezdjen ki egy ilyen energiagyüjteménnyel, akibe még hálni se jár az értelem, inkább mondja neki Grita, hogy jó, jó, öregem, igazad van, ne haragudj, vedd szépen a kabátodat és menj haza és vegyél be két kiló morfiumot, attól talán el tudsz aludni egy félórára és ha felébredsz, püföld egy kicsit a punchingot, vagy a tréneredet, attól megint elalszol egy félórára és ha megint felébrednél, akkor olvassál egy kis Spinózát, attól megint elalszol egy félórára és igy szép lassan befejezed a földi pályafutásodat, anélkül, hogy komoly kárt tennél az emberiségben.

Ép ezért egy kicsit megdöbbentett, amikor láttam, hogy Grita, az én okos kicsi Grim, minden józan ész ellenére, hallgat és nem felel és nem szól és duzzog és nézi a tükörben az arcomat.

Mit duzzog, mintha szeretné Cornert, mit hallgat, mintha volna valami mondanivalója a számára és mit nézi az arcomat, mintha nem is azt nézné, hanem elmerengene; mit ugratja és kinozza azt a férfit, akihez semmi köze? Nézetem szerint ennek semmi értelme nincsen és Gritát nem tartom képesnek arra, hogy kinozzon egy férfit, akit nem szeret.

Nem tudtam tovább nézni, felugrottam, fizettem és hazajöttem, ebbe a kopár oduba és most jut eszembe, hogy mennyivel tartozom már megint a háziurnak. Már megint és még mindig és mikor nem?! Fizetésemelést kell kérnem, mert a főszerkesztőnek csak az imponál, ha az ember fizetésemelést kér és bár nem ad, de legalább látja, hogy tetterős, használható munkatársa vagyok és kétszerannyi munkát zudit a nyakamba és viszont kétszer olyan komiszul bánik velem. Most éjfél van és már unom az egész elmult napot.

HATODIK FEJEZET,
amely szemelvényeket közöl Jemmy Corner naplójából.

Amióta megkértem az üvegházban Grita Monks kezét és visszautasitott, azóta legalább tudom, hogy ki vagyok és mennyit érek. De legalább észretéritett ez a dolog ezzel az izével és azt hiszem, még nem késő. Hiszen én mindig éreztem, hogy valami hiányzik belőlem és az emberek, akik tisztelettel beszéltek velem, ugylátszik egyáltalán nem beszéltek tisztelettel velem, hanem féltek tőlem, ami számukra rossz érzés, számomra pedig szégyenteljes. Mit ér az erőm, ha minden kis senkiházi tuljárhat az eszemen és a nőt, akit szeretek, sosem fogom megérteni.

Ő meg fog engem érteni, mert én egyszerü vagyok, mint egy üveggolyó és akkor láthat át rajtam, amikor akar. Rettenetes érzés, hogy Grita az én szememben mindig rejtély maradjon, mert különösebb, bonyolultabb ember nálam. De ha azt mondanám, hogy: szeretnék olyan ember lenni, amilyen ő! - akkor jól állna az ügy, mert volna remény rá, hogy olyanná válhatok. De én ugy érzem, hogy kőbe zárva élek, a magam természetének kőburkába és nem tudom akarni, hogy más legyek, mint amilyen vagyok.

Pedig megpróbáltam és ujra megpróbálom, mert szeretem Gritát.

Nem vagyok buta. Csak sosem használtam a gondolkodási képességemet, mert az itt nem szokás. Egyesek számára kötelesség és hivatás: azok gondolkodnak. De Amerikában senki sem gondolkodik ingyen. És én érzem, hogy agyam az állandó tréninghiány miatt egyáltalán nincs formában és mindent előlről kell kezdenem.

Ma reggel bejött Gorodin a hálószobámba és szokása szerint behozta a lapokat, amelyek velem foglalkoztak és rámparancsolt.

- Jeff már vár - mondta -, megint tiz perccel később kezded a tréninget.

- Jeff menjen a pokolba - feleltem -, ma nem dolgozom.

- Miért? - kérdezte dühösen Gorodin.

- Csak, - feleltem és törtem a fejemet, hogy mondjam meg neki. De ő nem várta be, amig megmagyarázom, egészen elkékült.

- Talán már ilyenkor is randevud van azzal a lánnyal?! - rivallt rám. - Már a tréningjeidet is elhanyagolod miatta, mi?! Tönkre akarsz tenni, te gazember?! - szitkozódott.

- Nem - feleltem egész csöndesen -, hanem olvasni akarok.

Nem értette meg mingyárt, meg kellett magyaráznom, hogy könyveket akarok olvasni, hozzon most könyveket, mert délután nem érek rá. Lassankint megszelidült.

- A fejedet hiába tömöd a könyvekkel - mondta -, azokat nem a te számodra irták. Te törődj a magad dolgával és ne olvass hülye regényeket.

- Nem regényeket akarok olvasni - mondtam, elkapva a kabátját -, hanem mást, olyat, tudod, az emberiségről olyan általános dolgokat, amiket mindenkinek tudni kell.

- Aha - gunyolódott -, aha! De neked nem kell tudnod, elég, ha boxolni tudsz.

- Neked elég - feleltem -, de nekem nem elég. Nekem nem elég az, ha boxolni tudok és pénzem van, én ép olyan ember akarok lenni, mint a többiek.

- Ha ép olyan leszel - felelte erre -, mint a többiek, akkor a kutya sem fog törődni veled.

- Nem baj - mondtam neki -, nem a többiek miatt akarok tanulni, hanem Grita miatt.

- Áh - sziszegte Gorodin, kiszabaditva magát és kabátját a kezeimből -, áh, haha, hm, hát Grita beszélt rá erre a marhaságra, te disznó?!

Erre én azt feleltem, hogyha én a forradalmárok által elüzött orosz nemes, vagy mi lennék, nem fejezném ilyen otrombán ki magamat. Ez egy kicsit hatott rá, tehát kiabálni kezdett, hogy verjem ki a fejemből az egészet, a könyveket, Gritát és mindent és készüljek inkább, hogy egy esetleges kihivás ne érjen készületlenül. És hogy tudja jól, hogy tegnap éjjel is félháromig voltam Gritával egy bárban és hogy egész éjjel nem beszéltünk egymással, amire megjegyeztem, hogy ő ezt nem érti, de Gorodin letorkolt, hogy nem ez a fontos, a lényeg a fontos, hogy a végén a közvélemény követelni fogja, hogy vegyem feleségül Gritát, ami mindenképpen kizárt dolog, isten őrizze azt a szegény lányt az ilyesmitől; és ha már neki nincs annyi esze, akkor nekem lehetne annyi tisztességérzetem - és igy tovább.

Akkor egyszerre csengett a telefon és egy bámulatos dolog történt. Levettem a kagylót és Gorodin kitépte a kezemből. Én visszatéptem és bekiáltottam a csőbe, hogy ki beszél ott, mire Gorodin ellökött és én visszalöktem és végül nálam is maradt egy kagyló és nála is és hallottuk Grita szép csengő hangját és - nevetett, talán rajtunk és kérdezte, hogy mit csinálunk és én azt feleltem, hogy szorgalmasan trenirozom és Gorodin azt felelte, hogy éppen el akar menni, hogy könyveket vásároljon nekem, hogy olvashassak, hogy müvelt legyek és édes kicsi Gritának nevezte az én édes kicsi Gritámat és én alig tudtam szóhoz jutni, hiába tanusitottam fenyegető magatartást.

*

Ravasz fiu ez a Gorodin.

A következő könyveket hozta nekem:

Ciceró beszédeit, egy öreg marquise, névszerint de Crequy memoárjait Napoleonról, Virchov összegyüjtött kórbonctani értekezéseit, egy Brandes nevü iró összegyüjtött esszéit és Robinson Crusoe történetét, amit már olvastam. Még azt is mondotta, hogy e könyvek kiválogatásánál ugyanaz a szempont vezette, ami a mixert, amikor valami uj, szenzációs cocktailt önt össze a saját receptje szerint.

Soha olyan közel nem álltam hozzá, hogy kettétörjem Gorodin hátgerincét, mint abban a pillanatban, amikor átadta nekem ezeket a könyveket. Mert hiszen én bár akkor csak megsejtettem, de később egészen értettem már a gunyt és lenézést, ami őt ebben a válogatásban vezette; és akkor ugy beláttam a lelkébe, mint még soha.

Sohasem hittem volna, hogy ezt láthatom egy üzletember lelkében:

Gorodin európai és nemes. És én amerikai vagyok, semmi más, mint Jemmy Corner, a demokrácia unokája. Apám a demokrácia fia volt. Gorodin engem butának és feltolakodottnak tart és rosszul esik neki, hogy ő kénytelen menedzselni engem és igy tengetni fényüző életét.

Ilyen gondolatok közt fogtam hozzá, hogy elolvassam az öreg hölgy emlékiratait.

És azt olvastam, hogy a nemesség gyomra nem vette be Napoleon uralmát. Kerülték őt és a császár kerülte őket. De az öreg hölgy már tulságosan öreg volt, semmint hogy zokon vehették volna tőle a szókimondást. És igy Napoleon elé került, a finnyás és ijedős nemesség szembenállt a gőgös és nyers Hatalommal és amint egymástól tartva, óvatosan, de mindig őszintébben és nyiltabban beszéltek egymással, mindegyik felismerte a másik erejét, erényeit, szépségét és érdemeit a jövőben és a multban. És attól kezdve egész szépen megvoltak egymással.

Mingyárt, mihelyt ezt megértettem, behivtam Gorodint és megkiséreltem elmagyarázni neki a dolgot ezzel az izével és hogy mind a kettőnknek megvan a maga helye az emberek között és a maga szerepe és egész jól ellehetünk egymás mellett és megbecsülhetjük egymást.

A mentségére fel kell hoznom, hogy eleinte egészen könnyes lett a szeme és a sebhelyes arca eltorzult. De aztán gorombáskodni kezdett és olyan csunyán viselkedett, hogy kidobtam a szobából.

*

Délután egy előadáson voltam, amit a konzervativ párt elnöke tartott az »aktuális társadalompolitikai kérdésekről« - és magammal vittem Jeffet is, aki nagy érdeklődéssel figyelte az előadást, sőt a végén kijelentette, hogy máskor is nagyon szivesen eljön, - ha ezért külön fizetést folyósitunk neki.

Gritával ma nem találkoztam.

HETEDIK FEJEZET,
amelyben a szerző kénytelen átvenni a szót.

Nincs fölemelőbb érzés, mint egyszerü, becsületes munkával pénzt szerezni. Ám a szegénységnél okvetlenül előkelőbb dolog a becstelenség. Ezt bizonyitja az is, hogy nagyon gazdag emberek házában gyakran látunk becstelenséget, mig szegénységet soha.

(Ez a mondat az ifju Kilkenney ur egy régebbi novellájában olvasható. Kilkenney urat Bécsben ismertem meg és tőle tudom ezt a históriát.)

Kilkenney ur szivében két érzés található, az egyik érzés: Grita, a másik érzés: a pénz.

Kilkenney ur szereti a pénzt és elhatározza, hogy minden áron gazdag ember lesz.

Kilkenney ur szereti Gritát és elhatározza, hogy minden áron a Gritáé lesz.

Kilkenney ur keserüséggel látja, hogy Jemmy Corner nagyobb szerepet játszik Grita életében, semmint azt Kilkenney ur gondolta volna.

Kilkenney ur hallott emlegetni egyetsmást. Szivében megingott az öntudat márványoszlopa, s felébredt benne a féltékenység ördöge.

Ilyenformán Kilkenney ur elhatározza, hogy félretolja az utból Cornert. Többet ésszel, mint erővel. - Az az ökör! - dohogja Kilkenney ur napközben többször is. Az a tekintetnélküli szörnyeteg. Már mint Corner.

Kilkenney urnak ugyanis nem kenyere a tekintélytisztelet. Neki az ujságirás a kenyere.

Kilkenney ur a következőképpen okoskodik:

- Micsoda a főerénye Jemmy Cornernek? Az, hogy világhiresség. Boxvilágbajnok. Ismerik amerikaszerte, európaszerte. Megveretni nem lehet, mert nincs kivel. Viszont Grita, ugylátszik, mégis csak azért szereti, mert ő a nagy Corner. Ha már egyáltalán szereti, csakis azért szeretheti. Mindenkit azért szeretnek, mert ő: ő. Illetve, két eset van. Vagy azért szeretik a nők iksz ipszilont, mert ő iksz ipszilon, vagy azért szeretik, mert nem olyan, mint a többi férfiak. Harmadik eset nincs.

Kilkenney ur ezek szerint világosan látta az utat, amelyen el kell indulnia. Ördögi tervet főzött. A kiskoruak zsenialitásával, makacsságával és vad akaratával.

*

Sopkins sportrovatvezető bemutatta egymásnak az urakat.

- Ez itt Saul Hamhawk ur, az Amerikai Boxoló-birák Szövetségének elnöke. Ez Stone Kilkenney ur, a boxsport rajongó hive, a N. N. munkatársa, izig-vérig lelkes sportember, aranyos sziv, nagy intelligencia, átütőerő, gyors körültekintés, energia. Olyan, mint egy boxoló, izmok nélkül.

- Nagyszerü - gondolta az ifju Kilkenney, térdnadrágjának kockáin huzogatva jobb mutatóujját -, olyan mint egy boxoló, izmok nélkül. Ez nagyon jó, ezután igyekszem majd tényleg olyannak lenni.

Hamhawk ur kicsi köpcös kereskedő volt, aki minden harmadik lépés után megállt és szuszogott, asztmája volt neki, csuza, érelmeszesedése, tüdő- és szivtágulása; és szintén izig-vérig lelkes sportember. Az Amerikai Boxszövetségben nagy sulya volt a szavának. Barátai szerint még soha életében nem hagyta el az ajkát egy mondat, amely egyetlen szónál többől állott volna.

A harmadik izig-vérig lelkes sportember Sopkins Everton Jeroboam volt, a N. N. sportrovat hóhéra, ahogy nevezték s aki az embereket kizárólag a sportteljesitményük szerint itélte meg. Aki tizenegy másodperc alatt futotta a száz métert, az Sopkins-Everton szerint egy szörnyszülött volt. Aki hat és fél méternél többet nem ugrott távolba, az Sopkins-Everton szemében egy mindenre képtelen s merőben intelligens ember volt s szó sem lehetett róla, hogy szóhoz juthasson a lap sportrovatában. Talán mondanunk sem kell, hogy Sopkins ur egy csont és bőr entellektüel, aki ha egy százötvenoldalas könyvet minden külső segitség nélkül felvágott egyfolytában, akkor kénytelen meginni egy dupla feketekávét, hogy elég ereje legyen felemelni a telefonkagylót.

Az urak ezután a tárgyra tértek.

Az egyetlen gyönge lény, akit Sopkins ur szivelt, Kilkenney volt. Sopkins viszont befolyásos ujságiró létére Hamhawk urnál állott nagy kegyben. Hamhawk ur szava pedig boxkörökben volt döntő.

Igy aztán mi akadálya sem volt annak, hogy az ifju Kilkenneyt beválasszák a Boxoló-birák Amatőr Szövetségébe, valamint a Boxmatch-vezetők nyilvántartási lajstromába.

Amiből az következett, hogy Kilkenney ur pár napon belül a világ legtekintélyesebb boxszövetségének hivatalos birája lesz. Vagyis bizonyos értelemben maga is tekintély.

Már emlitettük, hogy Kilkenney ur mentes minden tekintélytisztelettől. Ez azonban megszünik mindenkinél, mihelyt maga is tekintély lesz. Attól fogva már azért is tiszteli a többi tekintélyeket, hogy őt is tiszteljék, viszont. Ez a tekintélyek szolidaritása; amelyről bővebbet a politikával foglalkozó könyvekben találhat a nyájas olvasó.

Kilkenney ur azonban főleg azért örült annak, hogy boxmeccsvezető lesz, mert ezzel, ugy érezte, közelebb jut egy lépéssel Gritához, akihez egy lépéssel közelebb jutni a legnagyobb élvezet a földön.

Ugyanis az a boxoló, aki egy hivatalos szövetségi birót bárhol, bármikor, bármiért tettleg inzultál, az számithat rá, hogy azonnal diszkvalifikálják, törlik a szövetség, valamint az összes társ-, testvér- és alszövetségek listájáról és még a dédunokája is csak hosszas könyörgés után fog startengedélyt kapni ezen a földön.

Kilkenney ur tehát elhatározta magát, hogy mihelyt beválasztják a boxolóbirák közé, mindenáron inzultáltatja magát a mitsem sejtő Jemmy Cornerrel, aki ezen a csöppet sem fáradságos uton-módon azonnal befejezheti lendületes karrierjét.

És Grita! Kilkenney ur fellángolt, mint a tüzcsóva, amelyet megsuhintanak a szélben, amikor Gritára gondolt. - Óh Grita! Grita! Grita! Grita! Ha a tervem sikerül, boldogok leszünk.

Kilkenney ur tehát nagyon is agyafurt fickó volt. És nagyon is szerelmes. És fiatal.

De Sopkins és Hamhawk ur nem sejtették, hogy milyen terveket kohol magában Kilkenney barátjuk. Nem sejtették, hogy milyen agyafurt. Nem sejtették, hogy milyen szerelmes. Csak azt sejtették, hogy fiatal. Az egyetlen dolog a világon, amit nem lehet titkolni.

*

A fasor fekete lombján pöttyösen, szikrásan csillogott a holdfény. Egy-egy autó rohant el néha, tátogó reflektorral s a pad körül, amelyen Kilkenney ur üldögélt, esti szellő szemelt az esett levelek között. Az este olyan volt, mint egy költő fantáziája s Kilkenney ur nagyon szépen beleillett az estébe. Kilkenney ur olyan meghatott volt, olyan jó volt, amilyen csak egy egészen lelkiismeretlen fickó lehet, amikor elérzékenyül. Kilkenney ur a saját lábait simogatta és közben lehunyt szemmel beszélt Gritához, akit maga mellé képzelt. - Grita - suttogta, félig átölelve a saját nyakát -, Grita, teérted mindenre képes volnék, mert szeretlek téged. - Óh - felelte Grita -, milyen jó ezt hallani. - Alig várom - folytatta Kilkenney ur -, hogy egyedül lehessünk. - Én is alig vártam - susogta Grita azzal a leirhatatlan szájával - és most egyedül vagyunk. Az éjszakában. Veled. Mi. Ketten. Te. Együtt.

- Szeretsz? - kérdezte Kilkenney ur cserepes ajakkal.

De Grita nem felelt.

- Miért nem felelsz? - firtatta Kilkenney ur melegen.

- Nem tudok, Stone, - felelte Grita. És Kilkenney ur elgondolkodott szavai értelmén.

Igy képzelődött Kilkenney egymagában a padon, az árnyéka fölé hajolva. Pedig az éjszaka tele volt fákkal, autókkal, porral, ismert zajokkal, villákkal, lámpákkal, csupa realitással. Az éjszaka egészen olyan volt, mintha olyan lenne, amilyen tényleg. Csak Kilkenney ur látta egy költő lázálmának, Kilkenney ur, aki ott ült a padon, a maga viharos érzéseivel zsufoltan, meredt szemekkel és felette fény volt, alatta árnyék és benne minden.

NYOLCADIK FEJEZET,
amely Gorodin naplójának legujabb fejezete.

Én egy szomoru kövér ember vagyok. Nincs szomorubb látvány, mint egy szomoru kövér ember. Már igy hallásra is nevetséges; nincs nevetségesebb, mint egy szomoru ember és nincs szomorubb, mint egy nevetséges ember és én mindez vagyok együttvéve. Nem tudom, miért türöm, miért megyek velük és miért nézem végig ennek a romlásnak indult két fiatal embernek a tragédiáját.

Mert az még hagyján, hogy fáj nekem, hogy Grita Monks hogy elvadul ebben a káros szerelemben és mindig dühösebb hive lesz a nyers erőnek és sportnak és Amerikának és Cornernek.

De hova jut Corner?!! Ezt teszi a szerelem?!! Hiszen Corner egészen elpuhul és a végén filozófus lenne, ha szerencsére - nem lenne tulontul buta hozzá! Grita Cornert szereti, Jemmy pedig Gritát és a végén Corner olyan lesz, mint Grita és Grita olyan lesz, mint Corner és akkor kezdik elölről. Nahát, ha ez a szerelem! Én egy szomoru kövér ember vagyok, de ha szeretnék valakit, az ördög vigye el, akkor szeretném és nem szoknám meg a szokásait és nem tartanám a megtestesült tökéletességnek! Legalább az lenne a vége, hogy a végén egymásban megutálnák egymást, vagy magukban megutálnák magukat, vagy mit tudom én, csak az lenne a vége, hogy vége lenne és Corner trenirozna és Grita egy laphoz szerződne, vagy nálam lakhatna egy nevelőnővel, de nem akar és Cornerrel nem tudom mi lesz, mert olyasmi történt, amit nem értek és amit én nem értek, az érthetetlen, nem szerénytelenségből mondom, hanem az igazság kedvéért.

Szóval a bárban voltunk hárman és Corner a könyveiről beszélt és Grita a Durbant-Melton meccs kimeneteléről, és én ugy ültem ott, mintha érezném, hogy ez lesz az életem legszerencsétlenebb estéje.

Szemben velünk egy asztalnál egy egész sovány fiatalember ült egy másik sovány fiatalemberrel. Az egyik sovány fiatalember nagyon feltünően viselkedett, mintha azt akarná, hogy rettentő erős, vagy rettentő befolyásos, vagy rettentő gazdag embernek tartsák. A legtöbb ember igy éli ki titkolt ambicióit, hiszen végeredményben nem azon mulik, hogy ki mire képes, hanem hogy mire tartják képesnek; s ez a fiatalember szemmelláthatólag sokat gondolt avval, hogy az embereknek mi a véleményük róla.

Már kezdetben feltünt nekem, hogy folyton Gritát nézi és pedig olyan módon, ahogy egy rendes helyiségben egy rendes nőt nem szokás. Eleinte azt hittem, hogy tévedek, de később annyira nyilvánvaló lett a dolog, hogy figyelmeztettem rá Gritát.

Gritának felcsillant rá a szeme s azt mondta, szóljak Cornernek. Végül szóltam is Cornernek, aki vidáman mosolygott a fiatalemberre s olyasfélét mondott, hogy teljesen érthető, hogy a fiatalember igy adja jelét annak, hogy milyen szépnek találja ő is Gritát. Grita arca természetesen megnyult erre s bár nem vagyok barátja az ingyen verekedésnek, őszintén szólva én is furcsállottam ezt kissé. Nahát, ami azonban következett, az tényleg mindennek a teteje volt.

Ugyanis csakhamar nyilvánvaló lett, hogy a prepotens fiatalember viselkedésében egyrészt valamelyes célzatosság nyilvánult meg, másrészt semmiesetre sem lehet tisztában azzal, hogy az asztalunknál ülő, vidáman és hülyén mosolygó szimpátikus férfi Jemmy Corner, az összes sulycsoportok világbajnoka. No de ezuttal mégis csak becsületre szoktatja a kölyköt Jemmy, - reméltem bizonyos szelid kárörömmel.

A fiatalember ekkor hangos megjegyzéseket tett, amik alkalmasint nekünk szóltak, s amiken Corner enyhén s megértőleg mosolygott. Miután a szerencsétlen fiatalember szemmelláthatólag bele akart kötni a világbajnokba, - nem is értem, hogy nem látta még az arcképét a lapokban, vagy hogy nem ismerte fel - s miután látta, hogy Corner nem mozdul, kenyérgolyócskákat kezdett dobálni a bajnok közel egy méter széles vállaira.

Erre - szinte magam sem hiszem -, Jemmy vidáman nézett körül és maga köré, mintha azt keresné, hogy kinek szól ez a kenyérgalacsinos tréfa, ami, ugylátszik, nagyon mulattatta őt. Erre egy kis szünet következett be e bájos játékban, ami alatt mindenki felkerekedett, akinek párja volt s Grita is táncolni ment Cornerrel. Ami a tánc alatt történt, azt utána Grita sugta a fülembe, egészen magánkivül, érthető izgatottságában.

A fiatalember ugyanis - egyébként mint kiderült, Grita egy volt kollégája s Kilkenneynek hivják, - táncközben gáncsot vetett a mellette elhaladó világbajnoknak. Corner mosolyogva szólt oda, anélkül, hogy kivált volna a táncolók tömegéből:

- Fiatalember, ha nem vigyáz, amputálni fogom a lábát.

- Csak merje! - kiáltott a fiatalember nagyon sápadtan, de nagyon vakmerően.

- Nem merem - mosolygott tovább Corner -, mert nem vagyok orvos - és nyugodtan táncolt tovább Gritával.

Aztán már villámgyorsan pergett le az egész. Nem tudom mit akart a fiatalember, az életét unta-e, vagy mi, de odajött az asztalhoz és felkérte Gritát táncra. Corner azt felelte, hogy Grita nem megy. Mire a fiatalember azt felelte, hogy nem őt kérdezte, hanem Gritát. Mire Corner azt felelte, hogy igaz, hogy a fiatalember nem őt kérdezte, de viszont ő felelt Grita helyett. Amire a fiatalember Grita hóna alá nyult, amire Grita kétségbeesve, Cornerre nézett, amire Corner egész hosszában felállott, amire a fiatalember halálra sápadt, de elszántan ott maradt s én legalább ugy láttam, szinte rosszul esett neki, hogy Corner nem ütötte ketté, hanem meggondolta magát és azt mondta:

- Ha beszélgetni akar a menyasszonyommal, akkor üljön az asztalunkhoz.

Amire a bátor kis fickó elvörösödött és azt mondta:

- A menyasszonya?! Ez disznóság.

Corner őszintén elcsodálkozott. - Hogyhogy disznóság? - kérdezte leplezetlen érdeklődéssel.

- Én nem is tudtam erről, - mondta a fiatalember dühösen.

- Dehát hogy az ördögbe tudta volna, - bámult Corner.

- Sehogy, - fujt a fiatalember, sarkonfordult és kiment a teremből. Cornert igazán mulattatta a dolog, különösen mikor megtudta, hogy a mulatságos fiatalember a N. N. munkatársa, aki régen ismeri Gritát s nyilvánvalóan szerelmes belé.

Mondhatom, Grita el volt keseredve, ugy befelé. Amikor egy leány felneveli magában hamvas, selymes s csupa fájó, csiklandós idegszállal átszőtt gyönyörü elképzeléseit a férfiről, aki erősebb nála, aki erősebb mindenkinél, akkor az ilyesmi nagyon keserves érzést szül benne. Nevetséges arról beszélni, hogy Corner félt volna ettől a kis szájhőstől, de istenem, ha félt volna tőle, akkor még menthető volna az eljárása.

*

Nekem mindig igazam van. Igazam volt, mikor felállitottam ennek a szerelemnek a diagnózisát. Hazamenet, amig Jemmy kedvenc kocsiját, a Locomobilt vezette, megkérdeztem Gritát, mi a véleménye Corner müvelődési lázáról. Grita ajkbiggyesztve felelt:

- Nem értem őt. Folyton attól fél, hogy megvetem és ettől való félelmében szánalmas dolgokat müvel.

Megkérdeztem, hogy mire érti ezt.

- Szentimentális - felelte Grita szomoruan. - Alázatos és igyekszik a kedvembe járni. Folyton azt akarja, hogy tanitsam őt, nem tudom mire. Semmibe sem veszi magát és meg akarja tiltani nekem, hogy boxmeccsekre járjak. Azt hiszem - fejezte be egy miniatür sóhajjal -, nem ő az az ember, aki meg tudna érteni engem. Még saját magát is félreérti. Igazán csodálom Jemmyt. Azt hiszem, megbolonditotta a nagy szerelem. Akkor, amikor én megszerettem őt, ugy éreztem, hogy uj dolgokat értek meg, nyugodtabb, okosabb lettem. Ugylátszik, a férfiakkal máskép van ez.

Láttam, hogy ütött az órám. Tehát azt mondtam neki:

- Miattad elhanyagolja a tréningjeit. Mindennap elküldi Jeffet és ujabban zsákkal sem dolgozik.

Láttam, hogy Grita nagy puha kalapja alatt összevonja a szemöldökeit s amikor a lakása elé értünk s Jemmy szokása szerint hosszasan szorongatta azt a két jobb sorsra méltó kis kezet, Grita fagyosan mondta neki:

- Kedves Jemmy, szeretném, hogy mostan tiz napig ne találkozzunk.

- De miért?! - csattant fel Corner, teljesen elhülve.

- Mert igy akarom, - felelte a kis tigris keményen.

Mikor aztán egyedül maradtunk, Jemmy felnézett a csillagokra, azután letette vadonatuj szalmakalapját a földre és rálépett és azt mondta:

(Mit is mondott?)

KILENCEDIK FEJEZET,
amely olyan, mint az élet, rövid és sablónosan végződik.

Ha nem tudnám, hogy apám Monsky Alamov Grigor ezredes volt, azt hinném, hogy egy Smith a sok közül. Annyira magamban érzem Amerika lelkét, annyira amerikai vagyok. Mondjanak akármit odaát, nem bánom, hogy igy van.

Nem tudok érzékenykedni. Nem tehetek róla. Nem szeretem a forró férfikönnyeket, amelyek a szivből jönnek. Nem szeretem a puha férfit, mint ahogy nem szeretem a puha márványt.

Mit szépitem magam előtt a dolgot? Mindenki olyan, amilyen. Én ilyen vagyok. Csak örülhetek, hogy megtaláltam magamat.

Találkoztam Williamsonnal. A jó öreg Williamsonnal. Nagyszerü kondicióban volt, ami annak ellenére meglátszott rajta, hogy majd összeesett a meghatottságtól, mikor meglátott. - Halló! – kiáltottam lelkesen rá s nem is tudom miért, hogyan; gyorsan, lélekzet nélkül beszélni, magyarázni kezdtem, hogy én csak azért szegődtem Corner nyomába, hogy kiismerjem a gyöngéit és a kellő pillanatban figyelmeztethessem a vén Billyt, hogy itt az ideje a revánsmérkőzésnek, a pillanat, melyben Corner megverhető.

Ugylátszott, Billynek tetszik a gondolat, hogy kihivja Cornert. Szaporán pislogva hallgatta, amint elmagyaráztam, hogyha most, mikor Corner teljesen ellustult, nekikezd a legerősebb menetü tréningnek és egy hétig titokban dolgozik Culmasserrel és azután kihivja egy közeli dátumra Cornert hivatalosan; akkor lesz egy teljes heti tréning előnye, ami teljességgel behozhatatlan. Csakhamar a részletekben is megegyeztünk.

Nem tudom, miért tettem ezt, miért árultam el Cornert és Gorot, aki most mindenképpen Cornernél volt érdekelve és vele bukott volna adott esetben.

Azt hiszem, valójában most is szeretem Cornert, bármennyire csalódtam benne. Szeretem valahogy, valahol a lelkem mélyén, ott, ahol még a madár se jár. De ki akarom végezni ezt a szerelmet és legyőzve látni Cornert, azt akarom, hogy őt is kiszámolják a ringben és az iránta érzett szerelmemet, amely, ha az utolsó pillanatban fel nem kel, akkor végleg fekve marad.

Billyt, a vén faembert, nem szeretem, Cornert gyülölöm. De jobb valakit nem szeretni, mint valakit gyülölni. Eszembe jut minden, amit ellenem elkövetett, nemtörődömsége, hanyagsága, Kilkenneyvel szembeni különös viselkedése és hogy megparancsoltam neki, hogy tiz napig ne kerüljön a szemem elé és már a negyedik nap is eltelt és még nem mutatkozott, nem is telefonált. Nyugodtan örökitem meg a tegnapi napon elkövetett egyéb tetteimet tehát, abban a tudatban, hogy senkinek sem tartozom felelősséggel, ami nagyszerü érzés. Tehát.

Délután felhivtam Kilkenneyt hozzám és elmentünk sétálni, husz cigarettát szivtam el, az orromon át fujtam ki a füstöt, sokat nevettem Kilkenney fokozódó merészségén és elmondtam neki, hogy van még százötven dollárom és két hónapra kifizetett szobám és majd állás után nézek, szép lányok sose haltak éhen, én pedig azt hiszem, tetőtől talpig szép és izmos és különös és izgalmas jelenség vagyok, azt hiszem, igy mondtam. Aztán egy autóba ültünk és Kilkenney vállára hajtottam a fejemet és a gyereknek ugy vonaglott a válla, hogy majdnem elnevettem magamat. Nem is hittem, hogy ilyen komolyan szerelmes belém. Közben huzogatta a mutatóujját a térdnadrágja mintázatán s vékony lányos ajkait harapdálta. Kinéztem az ablakon s láttam, hogy alkonyodik s az ég fonnyadt, ezüstfényü s a láthatáron véreres. Nagy parkok és alacsony villák és apró diszfák mellett mentünk el és én éreztem, hogy most komisz vagyok és nagyon meg voltam elégedve ezzel.

Azután a Mardarian-fasor végén kegyelemben elbocsátottuk a taxit és leültünk egy padra.

Kilkenney uj barátjáról beszélt, Hamhawk urról, akit látásból már ismertem.

Én Williamsonról beszéltem, hogy nézetem szerint igazságtalanság volt a veresége és jobb technikáju boxolónak tartom Cornernél.

Kilkenney élénken felelt, hogy Williamsonnak tényleg csak egy nagy hibája van, hogy a horgai tulságosan lentről indulnak, kroséi pedig nagyon is fentről, amivel elvesztik a lendületüket.

Pedig ez két hiba. De Kilkenney szerint egy oka van a kettőnek.

De Williamson fürgébb.

De Corner erősebb. Igaz, Stone, mi jutott eszébe, hogy belekössön Cornerbe a multkor, az istenért!

Kilkenney zavarban van.

Egészen sötét lesz, autók suhannak hébe-hóba, tátogó reflektorokkal. Zsibongó távoli zaj, villamosok csöngése, talán sorompócsörgés.

A szél halkan szemel a pad körül, hullott levelek között.

Kilkenney hátradől és szemmelláthatólag gondolkodik.

- Grita! - szólal meg végre.

Előre nevetek, mit fog mondani. Komisz vagyok. Igazam van.

- Grita! - de nem jut tovább.

Ezt az embert most boldoggá tudnám tenni. Nem teszem.

- Nézze csak barátom - mondtam neki -, maga még egészen fiatal emberke. Suhanc. Süvölvény. Én tizenkétéves koromban különb férfi voltam, mint maga most.

- De Grita...

- Semmi de. Semmi Grita. Semmi érzelem. Kapott tőlem egy felejthetetlen délutánt, ami olyan volt, mint egy álom. Most azonban dolgom van, megyek a Williamson tréningjére. Én trenirozom.

És otthagytam a padon. Elindultam a Subway felé. Teljesen nyugodt voltam, biztos, jókedvü, elégedett és fölényes, csak a könnyek folytak folyton a számba, magam sem tudom miért.

TIZEDIK FEJEZET,
amelyben Jemmy Corner gondolatai Kilkenney körül forognak.

»A gépember«: - mondta Kilkenney, aki fiatalsága ellenére is hallatlanul okos fiu, nagyon ismeri a nőket és sokat beszél Gritáról velem mostanában, hogy mennyire csalódott Gritában, mennyire megváltozott; s meg is tudja magyarázni ezt, ami nekem egyszerüen csak fáj.

»A gépember« - mondta egyszer Kilkenney - »pilóta, soffőr, konstruktőr, mechanikus, faháncsidegzetü, érzéketlen, nehéz felfogásu, nehezen ijedő, könnyen befolyásolható embertipus. Nem feltaláló, nem kezdeményező, nem Blériot, hanem az eddigit tulszárnyaló, mindent fokozó, mindenre ráduplázó, rendszerint sovány, alacsony és babonás, mint Lindbergh.«

»Az izomember szintén a mi teremtményünk, - rendkivül érzékeny idegéletü, szentimentális, kezdetleges, rendszerint tulméretezett, szülei óriások, gyermekei korcsok«.

»A gumiember a leghamarabb kialakult amerikai sajátosság. Gumiültetvényei vannak, vagy gumirészvényei, vagy gumicipőfüzőt árul, gumi a sarka, a gallérja, az óralánca, az idegei, gumit rág, nem törik, nem reped, csak kopik és addig él és keres, amig el nem kopott.«

»Az amerikai lányra azt mondják, hogy utálatos az erkölcstelensége, utálatos a prüdériája: ez a különleges és ismert kevertség, raffinált józanság, méretezett élvezetvágy és mit tudom én mi.

Holott az egész amerikai lány maga a megtestesült praktikus Ész.

Szemérmetlen addig a pontig, ameddig a prüdéria engedi; és prüd addig, ameddig az érzékei engedik.«

Ezután még elmondta Kilkenney, hogy Gritát többször megcsókolta a szerkesztőségben és mások is megcsókolták és hogy ebben semmi különös nincsen.

Én nem is haragudtam rá ezért, a harag, vagy fájdalom inkább olyan távoli zsibongás volt bennem, mint amikor valakinek a gyomra korog és tudja, hogy még sokáig nem lesz mit ennie.

Csakhogy én a szivemben éreztem ezt a dolgot ezzel az izével, gyomorral.

És azt is mondta Kilkenney, ravasz mosolygással, azon a sápadt kis rókaarcán és sötétkék szemén, hogy én hamarosan el fogom felejteni Gritát.

Én aztán próbálgattam elmagyarázni, hogy mi is ment végbe bennem a tiz nap alatt, amig nem láttam Gritát.

A szüleim fadöntő-népség volt Kanadában és szegényen nevelkedtem köztük. Négy évvel ezelőtt, huszéves koromban jöttem fel Newyorkba, világot látni, szerettem volna megismerni az embereknek azt a fajtáját is, amely nem foglalkozik fausztatással. Mingyárt az első nap, hogy itt csavarogtam a nagy, széles utcákon, megakadt rajtam egy boxtréner szeme. Kikérdezett, elvitt egy klubba, munkába vett és két évig dolgozott velem. Egyszerü, szükszavu ember volt, Marmaduke Spencenek hivták, neki köszönhetek mindent, amit elértem.

A két év alatt, amit a keze alatt töltöttem, kétségtelenné vált, hogy az erőmmel és technikámmal semmi baj nincs. Kérdés volt azonban, hogy hogy állok a küzdőképességgel, a döntő pillanatok kihasználásának, az erők kellő koncentrálásának képességével. Minden sportember sikere ezen mulik. Nos, első mérkőzésemet megnyertem. Végül most a világbajnokságot is.

És akkor, amikor elértem a legtöbbet, amit magamfajta ember elérhet, akkor bejött az öltözőmbe Grita, rámnézett és én rögtön tudtam, hogy faragatlan, buta izomcsomó vagyok és megszerettem Gritát, a győzelem pillanatában, lelki szépségéért, eszéért, különb, emberibb voltáért, mit részletezzem magának, Kilkenney ur, hiszen érti.

Az első kellemetlen meglepetés az volt aztán a számomra, hogy Grita a nyers erőmért szeret.

A második az volt, hogy láttam, hogy a lelke tele van rajongással a vad és durva dolgok iránt.

A harmadik pedig az, hogy kinevetett, amikor hallotta, hogy én könyveket olvasok, hogy méltó lehessek hozzá.