Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0332-6

ISBN e-book: 978-3-7116-0333-3

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép és illusztráció: Fellegi Hanna

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Ajánlás

A Nálunknagyobbjónak,

ami birizgálja a szívünket és beszél hozzánk

Krisztinek,

a missing puzzle piece-nek, aki elültette a magokat

Szüleimnek,

akiknél nem lehet jobban szerető szülőket kívánni

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv megírta magát általam. Szeretném mondani, hogy a legjobbat tettem bele magamból, és ez igaz is lenne, azonban a teljes igazság az, hogy az én legszebb és legjobb részem sem lett volna elég jó és elég szép ehhez a könyvhöz. Nem, nem. Ez a könyv meg akart íródni, én csak kinyitottam a szívemet, és hagytam, hogy a kezem által megírja magát. Hiszen ez a könyv már megvolt, mindig is létezett – csak le kellett írnom.

A világon nincsen semmi új – a már meglévő, a már létező összefüggések felismerése, értelmezése és tudatosítása van csak. Azaz törekvés a harmóniában élésre az élet látható és láthatatlan szabályszerűségeivel, rendszerével. A sötétben tapogatózunk biztonság, életcél (purpose), végső soron boldogság után kutatva.

A trükk az, hogy nem minden értelmezés, megközelítés és megfogalmazás beszél a mi szívünkhöz, érint meg minket, rezonál velünk. Mert minden ember különböző, ezért különböző módok és megközelítések érintik meg őket. Ami minket érint meg, az nekünk szól.

Így ebben a könyvben is a már meglévő életigazságok és felismerések saját tapasztalataim alapján való megértése és a saját megfogalmazásom van. Nem fog mindenkivel rezonálni. Nem fog mindenki szívéhez beszélni. Nem fog mindenkit megérinteni. De akit igen, aki befogadja és a sajátjának érzi, neki meg fogja változtatni az életét – ahogyan az enyémet is megváltoztatta.

Felismertem a saját küszködésemet a te küszködésedben – ezért az szeretnék lenni, aki nekem nem volt. Azáltal, hogy neked segítek, magamnak segítek.

Hosszú út és sok lelki szenvedés juttatott el oda, hogy önazonosan vállaljam magam – sokszor voltam elveszett, magányos, és sokszor féltem. Azoknak az embereknek szeretnék köszönetet mondani, akik emlékeztettek arra, aki valójában vagyok, akkor is, amikor én már nem láttam magamat. Akik beleszerettek a gyógyulásba, akik nem adtak föl engem. Akik hozzátettek az életemhez, mert bizony nélkülük – minden túlzás nélkül – már nem élnék.

És az, hogy ezt a könyvet – a gyerekemet – tarthatom ma a kezemben, melynek minden szava igaz, a való életben valós emberekkel megtörtént… ez az élet csodája, ami azokon az embereken keresztül valósult meg, akik megérintették az életemet. Hiszen mi mind képesek vagyunk egymás életében csodát tenni.

Köszönöm nekik!

Előszó

Az emberek szeretethiányban szenvednek. Elmondom újra. Az emberek úgy viselkednek, ahogy; a világ olyan, amilyen; mert az emberek szomjazzák a szeretetet. A világ betegeskedik, sőt, haldoklik.

Ha körülnézel magad körül, azt látod, hogy az emberek éppenhogy léteznek, vegetálnak. Hány boldog embert ismersz? És nem a Facebook-happyre gondolok. Hány olyan embert ismersz, aki elégedett az életével és őszintén önazonos, miközben életcéljának él és eközben inspirál másokat?

Mert én nem sokat. És nem azokról az emberekről beszélek, akik csodálatos lelki békéről és megvilágosodásról, gyógyulásról beszélnek, közben pedig rossz körülöttük lenni, mert agresszívak, megfojtanak az energiájukkal, elszívják a szobából a levegőt, vagy nem hagynak téged megnyilvánulni. Nem azokról a papokról, lelkészekről beszélek, akik bár igaz hitről és élő kapcsolatról beszélnek Istennel, de közben megkeseredettek, rettegnek, vagy valósággal bele próbálnak félemlíteni téged a hitbe, mondván, ha nem gyónsz, ha nem jutsz igaz hitre, ha nem teszed ezt vagy azt, ha „bűnt” követsz el, pokolra jutsz.

Azokról a hétköznapi emberekről beszélek, akik körül egyszerűen jó létezni. Akik szelídek. Akik kedvesek. Akik türelmesek.

A helyzet az, hogy nem sok járkál belőlük az utcán. Léteznek, itt járnak közöttünk, de kevesen vannak. Egy dolog azonban közös bennük: hisznek valamiben, ami önmagukon túlmutat; egy nagyobb erőben. A dolog úgy áll, hogy én nem találkoztam még őszintén boldog és elégedett ateista emberrel. Hiszen a mögöttes probléma, a félelem a haláltól, átitatja az egész életüket, még akkor is, ha erőnek erejével igyekeznek elnyomni magukban azt. A szomorú igazság az, hogy a halál, a saját végességünk így, úgy vagy amúgy, de elkerülhetetlenül szembejön velünk életünk során. És ha azt gondoljuk, hogy a halállal megszűnünk létezni, akkor az élet – akkor is, ha csúcsra járatjuk és minden aspektusát maximálisan kiélvezzük – egy keserves menetelés az elkerülhetetlen megszűnésbe. Egy kegyetlen harc, amiben nem győzhetünk, mert még ha boldogok is vagyunk egy-egy pillanatra, a következő gondolatunk az, hogy a nehezen megtalált boldogságot elveszíthetem… sőt, ha ateista vagyok, akkor elhiszem, hogy el is fogom veszíteni, legkésőbb a saját halálommal.

Tehát még ha a csatát meg is nyerem, a háborút elvesztem.

Ez egy tragikus világkép, mely minden önazonos boldogságot csírájában tapos el. Hiszen miféle boldogság az, amiről azt gondolom, hogy elveszítem?! Milyen világkép az, ahol a tükörbe nézek, és nap mint nap a tükörképem a saját mulandóságomra emlékeztet? Ahol a saját testem apránként árul el engem?

Gyerekként azt reméled, hogy hosszú életed lesz. Aztán ahogy felnősz és telik az idő, ráébredsz, hogy a hosszú élet nem más, mint jegy az első sorba, hogy végignézd, ahogy a szeretteid meghalnak körülötted. Azt gondolod gyerekként, hogy milyen jó azoknak, akik 50 éve boldog házasságban élnek. Arról senki sem beszél, hogy az idő előrehaladtával elkezdesz rettegni, mert a halál lassan, de biztosan el fog érni téged vagy a házastársadat. Úgy menni aludni, hogy holnap talán egy kihűlt test mellett ébredsz, és ezzel az egész világodat, amit éveken keresztül együtt építgettetek, elveszíted, mégsem annyira rózsás, igaz?

Ismerem a gondolataidat, mert én is voltam ateista. (És félreértés ne essék, az ateizmus valójában nem a hit hiányát jelenti: az ateista emberek igenis, hogy hisznek: abban hisznek, hogy nem hisznek semmiben. Az a hitük, hogy nincs hitük. Ahhoz ugyanis, hogy ne higgy semmiben, el kell hinned, hogy nincs más az életben, csak amit látsz. Hinned kell benne, hogy nincs ennél több.)

Aztán rájöttem, hogy a hit valami nálunk nagyobban nem a Nálunknagyobbnak – Istennek – kell. Isten – a gondolatmenet kedvéért tételezzük fel, hogy VAN Isten/Energia/Szeretet/Univerzum… hívd, ahogy szeretnéd –, tehát: a MINDENHATÓ pontosan tudja, hogy ő van. Neki a létezéshez, köszöni szépen, de nincs szüksége a te hitedre. Ő azelőtt tudta, hogy van, hogy te lettél volna.

Nem, nem. Pontosan fordítva működik a dolog: hitre a Nálunknagyobban nekünk, földi halandóknak van szükségünk, azért, hogy a létet elviselhetőbbé tegyük. Mert a gondolataink minősége meghatározza az életminőségünket.

Én nem láttam még boldog ateista vagy materialista embert. És bármiben mernék fogadni, hogyha a felszín mögé nézel és bármelyik „boldognak” mondott ateistával vagy materialistával leülsz mélyen beszélgetni, és a megfelelő kérdéseket teszed fel miközben a megfelelő módon közelítesz, a maszk, amit magukra erőltetnek, lehullik, és sírásban törnek ki.

Tudom, mert rendszeresen megríkatom az ateista barátaimat.

Az a nagy helyzet, hogy valami nálunk nagyobba vetett hit nélkül nem megy. Erre a legtöbb ember akkor jön rá, amikor a saját ereje végéhez ér. És ebben az egyben olyan biztos lehetsz, mint a halál: előbb-utóbb te is el fogsz jutni az erőd végéhez. Azért van szükség a hitre, mert a hitevesztettség egy ponton túl nem működik. (Ismeritek a mondást, hogy „zuhanó repülőn nincsenek ateisták”? Más szavakkal: fogékonyságunk az istenfogalomra kiszolgáltatottságunk arányában meredeken nő. Mert aki volt már igazán kiszolgáltatva, az tudja: élni lehet Isten nélkül, de meghalni képtelenség.)

Tehát a hit nem „Istennek” kell, sőt, neked sem kötelező. Meg van engedve, hogy leéld az életedet nélküle. Meg van engedve, hogy boldogtalan legyél; meg van engedve, hogy szenvedj… csak minek?

Minek szenvedni, ha nem muszáj? Ha van rá esély, akár csak 0,001%, hogy mégis van valamilyen istenféle, nem lenne jobb érzés megbizonyosodni róla? És ha úgy döntesz, hogy nincs, nem hiszel nekem, miután elolvastad ezt a könyvet, utána is szenvedhetsz. Visszatérhetsz a könyvet megelőző állapotodba, tudva, hogy te megpróbáltad, belenyugodhatsz a sorsodba és abba, hogy az élet fáj.

Nincs vesztenivalód.

I. fejezet

MIVEL AZONOSULOK?

Azt már tudjuk, hogy a hit nekünk segít. De mégis, hogyan higgyünk, miben higgyünk, amikor a világ tele van rossz emberekkel?

Az élet úgy hozta, hogy sok ember megtisztelt a bizalmával és megnyílt nekem. Egy dolog közös bennük, magamat is ideértve: mind tettek olyan dolgot életükben, amit utólag megbántak. Ami bántotta a lelkiismeretüket. Amitől rosszul érezték magukat. Amit szégyelltek – akár saját maguk előtt is.

Nekem személy szerint volt egy abortuszom, és hogy még nagyobb legyen a bűntudatom, én voltam a hibás 99%-ban. Akkor nem tudtam, hogy milyen hatása lesz a világképemre. Sok ember azt mondja, hogy „a magzat egy egyszerű, sejtszinten lévő kezdemény, ne érezd magad rosszul miatta”. Mindent megtettem azért, hogy elhiggyem ezt a materialista narratívát és ne csináljak nagy lelki ügyet belőle.

A biológiai igazság úgy áll, hogy annak a magzatnak dobogott a szíve. Érzett fájdalmat. És én megöltem. Én öltem meg! (Érdekes világban élünk, ahol a házi kedvenceket gyereknek tekintjük, de a méhbe ágyazódott magzatról – amik egyszer mi is voltunk – a világ el akarja hitetni velünk, hogy csak egy alkalmatlankodó sejtcsomó.)

A szívem mélyén azonban tudtam – bár mindent megtettem azért, hogy elnyomjam magamban –; átléptem egy határt. Az igaz érzéseinket csak elnyomni lehet, megszüntetni nem.

A helyzetet csak rontotta, hogy olyan „katolikus” környezetben mozogtam, ahol egyenesen gyilkosnak tartották az olyan nőket, mint én.

Hát, próbálj boldog lenni ezzel a tudattal! Hajrá!

Nem ment. Az alkoholba menekültem a fájó valóság elől: ez egy feloldhatatlan konfliktus volt bennem, ha tetszik; megbocsáthatatlan bűn. Úgyhogy bölcsen hallgattam róla, bár belül megevett a bűntudat. Nem számított, hogy hány emberrel teszek jót vagy hánynak segítek az életben, egynek a halála az én lelkemen szárad… megváltoztatni, jóvátenni, meg nem történtté tenni nem tudom. Ezzel együtt kell élnem.

De ahogy mások elkezdtek megnyílni nekem, rájöttem, hogy mindenkinek van saját „abortusza”. Saját bűntudata. Saját fájdalma. Saját keresztje, amit cipel magával.

A szenvedés univerzális. Lehetséges, hogy nem látod mások fájdalmát. Lehetséges, hogy nem mutatják meg a nyomorukat. Ha ismertél volna engem ebben az időben, kívülállóként rólam sem tudtad volna megmondani, hogy mennyire mélyen vagyok. Vannak, akik a Facebook, Isten, vagy vallás mögé bújnak, mások pótcselekvésekhez fordulnak, de mind fájdalomban élnek vagy éltek. Minden egyes ember ezen a földön az életében már összetört, vagy össze fog törni.

És akkor megértettem valami nagyon fontosat: a „jó” emberek is csinálnak rossz dolgokat, és a „rossz” embereknek is vannak jó pillanataik. Nincs olyan ember a földön, aki ne tett volna már valami „rosszat”.

Tehát a jó és rossz ember egy mítosz… mert senki sem tisztán jó, és senki sem tisztán rossz. Ismétlem: senki! Lehet, hogy nem ismered valaki sötét oldalát, el lehet játszani, hogy mi bizony tökéletesek vagyunk, lehet úgy tenni, hogy bennünk igenis csak jó van… de ez nem a teljes igazság! Mindenki vívja a saját csatáit és küzd a saját démonaival, a saját tökéletlenségével, önmagával – végső soron; a félelmeivel. Ismétlem: mindenki.

Rossz ember, mint olyan, nem létezik. Ismétlem, nem létezik. Mi mind folyamatban lévő mesterművek vagyunk. Igen, a „rossz” emberek is.

Olyan viszont létezik, hogy nem vagyunk önazonosak a hibázás pillanatában, és ezért utólag nem tudjuk elfogadni, hogy az az ember, aki ezt vagy azt a „rossz” dolgot tette, ÉN voltam.

És ez történik tömegesen a világon. Az emberek elfelejtették, hogy kik ők valójában. Nem emlékeznek önmaguk legjobb verziójára. Tudom, mert én sem tudtam, hogy ki vagyok.

Érdekes az emberi elme – mindenáron azonosulni akar valamivel. Amikor a kisbaba megszületik, ő az édesanyjával azonosul, csak hónapokkal később képes önmagát megkülönböztetni az édesanyjától, mégpedig úgy, hogy „ő az anya, én vagyok, aki nem az anya”. Önmagát az anya viszonylatában negációban határozza meg (azaz mi nem vagyok).

Ahogy halad az idő, az elménk a legkülönfélébb dolgokkal képes azonosítani magát, és elhinni, hogy az valóban ő. Azonosulni annyit jelenti, mint elhinni, hogy az vagyok, ami szerint viselkedem. Hagyom, hogy meghatározza az énemet, amivel azonosulok. Azaz azzá válok, amit cselekszem. Nem arról van szó, hogy nincs beleszólásunk önmagunk meghatározásába, azaz önmagunk kibontakoztatásába – pontosan, hogy olyan nagy erővel rendelkeznek a gondolataink, hogy ha jelentéktelennek képzeljük magunkat, és el is hisszük, azzá is válunk. Mi ez, ha nem erő?

Mondok példákat:

A gyerek, ha problémaként kezeled, a problémával azonosítja magát. Ha azt mondogatod neki, hogy „vele nehéz”, „vele csak a baj van”, akkor el fogja hinni, hogy vele valóban nehéz, vele valóban csak a baj van… ő valóban egy probléma. És aszerint is fog viselkedni. Azok a gyerekek, akik gyerekként nem voltak helyesen szeretve, akik nem tanulták meg a saját értékeiket, később olyan kapcsolatokba és tevékenységekbe fognak belemenni, ahol ők senkik és semmik. Feladják magukat, mert nem is tudják, hogy mennyi értéket hordoznak magukban.

A materialista elme az anyaggal, tehát a testtel azonosítja magát, és elhiszi, hogy amíg van test, van ember is. Így jut arra a következtetésre, hogy ha a test megszűnik, az én is megszűnik. És eszerint is viselkedik – a mulandóra tekint, mint biztos pontra, a mulandót próbálja erőnek erejével megőrizni, és vívja a megkeseredett harcát az idővel… végső soron a halállal.

Az elme tudja magát azonosítani a rossz tettekkel is, és elhiszi, hogy ő az, aki rosszat tett, tehát ő egy rossz ember, következtetésképpen nem érdemel semmi jót, hiszen rossz ember. Tehát elhisszük, hogy ha van olyan dolog, amit ma már máshogy tennénk, ami miatt bűntudatunk van, akkor mi „rossz” emberek, hovatovább „bűnösök” vagyunk. Aztán elhisszük, hogy Isten – ez az ítélkező, fehér szakállú, szigorú szülőkép – nem fog szeretni egy olyan „rossz” embert, mint mi. És fejben „rosszá”, azaz szerethetetlenné válunk.

Tehát a helyzet nem túl rózsás: vagy NINCS Isten – tehát a halálunk után megszűnünk létezni –, vagy talán mégis VAN Isten, de ez az Isten elítél bennünket, és így a szeretetét nem érdemeljük meg mi, „rossz” emberek.

Hát, sok sikert a boldogsághoz, barátom!

Nem számít, hányszor voltál önzetlen, hány embernek segítettél – ha csak egyszer is tettél valami „rosszat”, az felülírja a fejünkben az összes jót, és képesek vagyunk magunknak újra és újra és újra szemrehányást tenni miatta, néha akár évekig, évtizedekig, sőt, van, hogy akár egy egész életen át! Vannak, akiket a sírig kísér!

Én 4 évig voltam önmagam árnyéka. Jött az alkohol, az evés, a +20 kg és a belülről felemésztő bűntudat. Az a kevés ember, akinek engedtem, hogy valóban belelásson az életembe, kivétel nélkül úgy gondolja, hogy csoda, hogy ma életben vagyok. Egyetértek velük!

Az azonosulás azonban – a látszat ellenére – pontosan, hogy csak a kezdet. Az első lépés. Nem a végcél.

Az azonosulás egy tanulási folyamat. Pontosan, hogy úgy teremted meg a határaidat, hogy tudatosan megválogatod, mivel azonosulsz: újra és újra választok valamit, amivel azonosulok, majd amikor már nem érzem magam otthon benne, leveszem, mint egy ruhát, és új, szebb, jobb, otthonosabb ruha után nézek. És minden ruha levehető, egyet kivéve. Hiszen a tanulási folyamat célja, hogy eljussunk a végső ruhánkhoz, amiben otthonra találunk, amivel 100%-osan azonosulni tudunk. Ami tényleg mi vagyunk, és nem a szerepünk: nem az, aminek a világ mond minket, nem az, aminek mások elvárnak, nem a munkánk, nem a traumánk, hibánk vagy múltunk! Te nem a traumád vagy. Te nem a hibád vagy. Te nem a múltad vagy. A mostani állapotod csak azt mutatja, mi az, amin keresztülmentél, és hogyan reagáltál rá. Az állapotod nem te vagy. A nagy kérdés már csak az: mivel tudunk végső soron azonosulni? Ki vagy te valójában?

Érezted már úgy, hogy ránézel az életedre és nem tetszik, amit látsz? Hogy becsapva érezted magad, mert egyszerűen nem ilyennek képzelted a felnőttkort; a valóság bekopogtat az ajtódon, és rájössz, hogy az élet nehéz… tulajdonképpen egy rossz vicc? Úgy érzed, nem azt kaptad, amit vártál, de menni kell előre, mert az idő fénysebességgel robog előre, és mert visszafele nincs út? És lehet, hogy már arra sem emlékszel, vagy nem is érted, hogyan kerülhettél ebbe a helyzetbe, mi történt veled, egyáltalán; ki ez az ember, akivé váltál? Mert te nem akartál olyan szürkévé és megkeseredetté válni, mint más megkeseredett felnőttek, akiket gyerekként láttál, és mégis; egy lettél közülük. Valahogy… bekoszolódtál. Már nem vagy olyan tiszta lelkű, mint gyerekként, mert a világ nem engedi. Úgy érzed; a világ téged is összekoszolt. Bántott. És már azt sem tudod, hogy ki vagy te valójában.

Fel sem mered tenni magadnak a kérdést, hogy jó ember vagy-e, vagy éppen hajtogatod, hogy mennyire fantasztikus vagy, mert pontosan tudod, hogy ha a dolgaid mélyére nézel, megvannak a saját sötét titkaid. És nem érzed magad annak a jó embernek, aminek mások látnak téged.

Itt a trükk. Néha nem érezzük magunkat belül annak, aminek kívülről látnak. Nem vagyunk önazonosak.

Tudom, hogy egy abortuszt nem mindenki tragédiaként fog fel. Elmondok egy másik történetet. Egy közeli barátnőm szeretői kapcsolatba került élete szerelmével, akinek történetesen volt barátnője. A barátnőm, bár ő vállalta önként és dalolva, hogy belemegy ebbe a helyzetbe, egy idő után nem bírta elviselni a szeretői szerepet, egy nap elöntötte az agyát a vak düh, felhívta a férfi barátnőjét, és mindent elmondott neki.

Más szavakkal: bántotta a szerelmét, elárulta a bizalmát és visszaélt egy olyan helyzettel, amibe korábban beleegyezett. Persze, a férfi azóta hallani sem akar róla.

Ahogy már megbeszéltük, nincs tisztán jó és tisztán rossz ember, ezek csak a tények, amik történtek. A barátnőmet azonban azóta eszi a bűntudat. Egy kívülálló mondhatja, hogy „nem tragédia, nem a világvége”. Mindenki hallott már hasonló történetekről, vagy ismer valakit, aki hasonló dolgot művelt – az ilyen esetek szinte mindennaposak, sajnos. Már meg sem döbbenünk rajtuk, mert hozzájuk vagyunk szokva. Ez azonban nem teszi őket kevésbé tragikussá – vagy helyesebbé. Annak, aki benne van, a barátnőmnek, ez valóban tragédia. Ő átérzi a tragédiát. Neki az. Számára fordult egyet a világ. Ő saját magát azóta rossz embernek tartja, nem tud tükörbe nézni és eszi a bűntudat. Amikor a dolgok velünk történnek, egyből felismerjük a súlyukat.

Ami nekem az abortusz, az a barátnőmnek az árulás. Valaki másnak lehet, hogy egy félrelépés. Egy eljárt kéz. Egy gyerek, akit elhanyagolt. Egy válás. Egy cél feladása. Egy méltatlan kompromisszum. Bármi lehet.

Nem az a fontos, hogy mi történik velünk, hanem ahogy érezzük magunkat miatta. Bűntudat és bűntudat között nincs hierarchia, mindegy, hogy milyen módon jutottunk el oda. Ahogy fájdalom és fájdalom között sincs. Nem versenghetünk, hogy melyikünknek fáj jobban: a belső megélést nem lehet méricskélni. Az is fájhat nagyon mélyen, ami egy kívülálló számára nevetséges apróság. A félelem pedig félelem, mindegy, hogy mitől félek. Számomra valós.

Úgy érezni, hogy visszavonhatatlanul elrontottál valamit, nem jó érzés. Azt érezni, hogy késő már változtatni, nincs erőd, nincs hited, nincs időd vagy lehetőséged, pokoli kín. Amivel – nincs választásod – együtt kell élned, kilátástalanul. Életre vagy ítélve.

(Egy pillanatra eljátszhatunk a halál gondolatával… Félreértés ne essék, egyébként feladni sem könnyű, megölni magadat egyáltalán nem könnyű. Főleg akkor nem, ha hívő ember vagy és hiszel a pokolban. Mert e szerint a logika szerint – egy kedves barátnőm magyarázta el nekem, hogy tulajdonképpen ő miért nem öli meg magát – nem elég a szenvedés, ami oda juttatott, hogy meg akarj halni, hanem még érezz bűntudatot is miatta, ráadásul amiért meg merted ölni magadat, a túloldalon a pokol vár, ahol szenvedni fogsz örökkön örökké. Milyen logikai bukfenc ez?! És főleg, milyen szerető „Isten” tenne ilyet?! Milyen szerető „Isten” rúgna beléd még egyet, mikor már úgyis a padlón vagy?!

Én is sokszor éreztem, hogy nem bírom tovább, én ezt feladom, meg akarok halni – többször is közel kerültem a halálhoz. De mindig volt valaki, aki visszatartott és a lelkemre beszélt. Aki visszarángatott a szakadék széléről. A lelkiismeretemre hatottak ezek az emberek. Azt mondták: „képzeld magad elé a szüleid fájdalmát a temetéseden”. Meggyőző érvnek tűnt. Nem akartam még több bűntudatot érezni, és fájdalmat okozni azoknak az embereknek, akiket végtelenül szeretek. Ezt nem tehettem meg velük. Tehát maradtam, azaz léteztem tovább. Bűntudatból. Élni nem tudtam, meghalni nem mertem. Maradtam, és viseltem a terhemet.)

Ha tettél valamit, ami bánt téged, ami esz téged belül, amit még magad előtt is szégyellsz, amitől kevesebbnek vagy rossz embernek érzed magad, akkor tudod, hogy ez nem élet. Azt gondolni, hogy mindezért még „Isten” büntetni is fog, hogy „Isten” minden tévutadért eltol magától, elhagy téged, méltatlannak tart téged magához, végső soron; nem szeret már téged és jó oka van erre… nem jó érzés.

Csakhogy itt rengeteg félreértés van, és sok mindent tévesen értelmezünk… Hiszen hogyan fejlődhetnél, ha nincs megengedve, hogy hibázz? Ez egy fair kérdés, és halálosan komolyan kérdezem: nem lenne butaság Istentől idetenni téged erre a Földre tökéletlenül, majd elvárni, hogy tökéletesedj magadtól, de hibázás nélkül ám!? Ez egy sikerorientált, maximalista istenkép lenne, aki lehetetlen küldetés elé állít minket. Nemde?

Isteni szerencse, hogy ez nem így van.

Az Élet, a Szeretet és Isten nem az, aminek mi képzeljük.

II. fejezet

MINEK NEVEZZELEK?

Kezdésként, sőt, az egész könyv érdekében játsszunk el a gondolattal, hogy van valamilyen istenszerűség, van Mindenható. És ne valami istenkét képzeljünk el, mint az ókori görög mitológiában, ahol az emberarcú istenek egymással harcoltak és nem tudták egymást legyőzni. Nem, nem. Ha van Isten, ő pontosan azért isten, mert legyőzhetetlen. És ez nem félelmetes – pontosan, hogy ebben rejlik a biztonságunk! Gondolj bele! Ha Isten legyőzhető lenne, akkor retteghetnénk vele együtt, hogy majd jön a sátán és jól legyőzi őt. Közös rettegés Istennel… szép is lenne!

Neale Donald Walsch kérdése szöget ütött a fejembe: hogy van az, hogy az emberiség közel 5000 különböző istent, istenséget imád, mindegyiknek van saját neve (pl.: Atya, Úr, Allah stb.)… Akkor mégis melyik lenne az igazi? A valódi? Melyik az az egy, ami valós, és honnan ismerjem fel a 4999 nem igazit? Hiszen, ha van rá mód, én a nagyfőnökkel, és nem a 4999 wannabe-vel (önjelölttel) szeretnék beszélni!

A dolog úgy áll, hogy annyi nevet találunk ki az élet összefüggéseire, ahányan vagyunk. A Mindenhatót hívhatom „Istennek”, „Úrnak”, „Atyának”, „Univerzumnak”, „Szeretetnek”, stb. – hiszen nem a szó határozza meg a tartalmat, hanem a tartalom határozza meg a szót. Azért, hogy megtaláljuk azt az istent, ami az embert létrehozta, el kéne engedni azokat az isteneket, amiket az ember hozott létre. Tudjátok, ahogy Shakespeare Rómeója mondta Júliának: „Eh, mi a név? Mit rózsának hívunk, bárhogy nevezzük, éppoly illatos”. Rómeó azt mondja ezzel, hogy Júliát a „Capulet” névtől függetlenül szereti. Nem a név számít, hiszen az csak hangok összessége. Ismeritek a mondást, hogy „ha valami úgy hápog, mint egy kacsa, úgy totyog, mint egy kacsa, és úgy néz ki, mint egy kacsa, akkor az kacsa”. Az akkor is kacsa, ha kiskutyának hívom.

Tehát a szó csak hangok összessége, akár a saját viszonyunk leképeződése a ’mindenható’ elé, egyfajta nyelvi relativizmus, azaz amilyen asszociációkat és viszonyt társítok az adott szóhoz.

A nyelvi relativizmus (Sapir-Whorf-hipotézis) azt mondja ki, hogy a szavaink meghatározzák a gondolkodásmódunkat, tehát a szavainkban egyben kifejezzük az adott dologhoz való viszonyunkat. Például angolul a pénzt csináljuk (make), franciául nyerjük (gagner), németül megszolgáljuk (verdienen), magyarul keressük. Ugyanarról a fogalomról (pénzkereset) beszélünk, az igében mégis megjelenik, hogy milyen módon tekintünk a pénzre. Nehezen lehet megszerezni, ’keresni’ kell? Az ölünkbe hullik, ’nyerjük’? Rajtunk múlik, ’csináljuk’? Felettünk áll, ’megszolgáljuk’?

Ugyanez történik az isten-neveinkkel is, meg egyébként más fogalmakkal is.

Tehát én mondhatom, hogy ’úr’, ’atya’, ’mindenható’, ’univerzum’, ’energia’, ’felettes én’… nem a szó, hanem a definíció számít. „Úr” – tehát a gazdám? „Atya” – olyan, mint egy szülő? „Mindenható” – tehát hatalmas? „Teremtő” – tehát belőle származunk? A szavak a mi személyes hozzáállásunkat jelzik a misztikus Nálunknagyobbhoz. Különböző emberek különböző szavakat fogadnak be jobban (a bennük dolgozó félelem függvényében), de a nagy kérdés nem az, hogy milyen szóval írjuk le a Mindenhatót. Van, aki meghallja a szót: „atya”, és egyből rávágja, hogy ő nem hisz Istenben. De ez nem pontos. Ő azt akarja mondani igazából: „én nem hiszek abban a tartalomban, amivel azok az emberek, akik Istent Atyának hívják, (szerintem) a szót megtöltik. Mert milyen dolog már, hogy fölöttünk áll, és ítélkezik?”. Az adott szóban kifejezett hozzáállással, viszonnyal nem értenek egyet, nem a szóval, hiszen aki pl.: szülőként tekint Istenre, ő nem fogja elfogadni, ha valaki más pedig a gazdájának tekinti. És a hozzáállás a bennünk dolgozó sebeket is, illetve a bennünk létrejött szeretetfogalmat is megmutatja – aki Istent egy ítélkező zsarnoknak képzeli, attól ez a viselkedésminta a mindennapi életben sem áll távol. Saját világképének a meghosszabbítása, amit Istenre – mint minden másra az életében – kivetít. Tehát ez tulajdonképpen az élethez való hozzáállásunk, mentális állapotunk, és a bennünk dolgozó traumáink harca… nem a valódi Istené. És sokszor van, hogy ugyanezek az emberek más szavakat viszont könnyebben fogadnak be – pl.: energia, univerzum –, mert ezeket a szavakat a vallások még nem töltötték meg merev konnotációval. Szabadabbak. Befogadhatóbbak. Kevésbé fenyegetőek.

Nem lehetséges, hogy azért nem értjük Istent, mert magunkból indulunk ki? Hiszen az istenképünk olyan, amilyenek mi vagyunk. Várunk egy megkérdőjelezhetetlen isteni megnyilvánulást, ami bebizonyítja Isten létét egyszer s mindenkorra – pedig ha jönne, azt mondanánk, hogy ez nem az igazi. Nem tudunk hinni abban, amiről eldöntöttük, hogy nincs. Ha valaki azt mondja, hogy nem hisz Istenben, pontosabban azt mondja: nincs bizonyítéka arra, hogy van. Vagy, esetleg valami olyan dolgot élt át, amit nem tud elképzelni a Mindenhatóról, hogy megtenné vele (tehát a saját istenfogalmát az élet nem igazolta) – ebből jut arra a logikára, hogy Isten szükségszerűen nem létezik –, a félelem és fájdalom azt diktálja, hogy nincs.

Viszont ha Isten kinyilatkoztatná magát mint egy megkérdőjelezhetetlen szuperhatalom, ha letolná önnön létezését a torkunkon, mi különböztetné meg őt egy zsarnoktól? Hol maradna a szabad akarat?

The Great Beyond – ezt egy sorozatban hallottam, és személyes kedvencemmé vált. Úgy fordítanám: a Nagyszerű Esszencia. A Nálunknagyobb. Hiszen abban talán meg tudunk egyezni, hogy ha van Isten, akkor ő szükségszerűen nagyobb nálunk. (Roppant kellemetlen lenne, ha nem így lenne!)

Tehát ha van Isten, akkor ő mindenható, azaz látja a teljes valóságot, tudja a mindenség minden titkát, hiszen ő Isten… akkor valóban azt gondoljuk, hogy az a valami, ami megalkotott minket ÉS az egész világot, melyben élünk, NEM TUD AZ ÖSSZES REZDÜLÉSÜNKRŐL ÉS MÖGÖTTES GONDOLATUNKRÓL? Nem arrogáns feltételezés ez egy kicsit? Az én anyukám a testtartásomból tudja, ha éhes vagyok, mert ő az anyukám, és ő csak egy pont olyan ember, mint te vagy én. Akkor valóban hisszük, hogy a Mindenható nincs tudatában a „tökéletlenségeinknek”, „bűneinknek”, hibáinknak, hovatovább, emberi mivoltunknak? Gondold át újra!

Ha van Isten, akkor ő az alfa és az ómega. A kezdet és a vég. A mindenható. Ez a mindent megteremtő erő, a mindenség létrehozója, ami mindent kitalált, megteremtett és elrendezett, ő pontosan ismer téged, mint a saját tenyerét. Tudja minden gondolatodat, ismeri minden „bűnödet”, gyarlóságodat és fájdalmadat. Minden gondolatmenetedet érti, minden fájdalmadat érzi. Röviden: mindenről tud. Nem kell meggyónnod neki azért, hogy tudjon róla! Már tudja. A gyónás nem neki kell, neked sem kötelező. A gyónás más szóval: önazonosság. Aki beszél, gyógyul. Mindegy, hogy pszichológushoz járok, gyónok, naplót vezetek, imádkozom, meditálok – az összesnek az a lényege, hogy közelebb kerüljek a valódi énemhez. Pontosan fordítva működik a dolog: nekünk van szükségünk szembenézni magunkkal. Isten köszöni, de tud a bűneidről. És tudod mit? Mégis szeret. (Durva, ugye?)

Hallom a gondolatodat, hogy „de ha annyira szeret ez az Isten, akkor hogy van az, hogy ha hibázol és nem gyónsz, a pokolra kerülsz?”

A vallások megkövült mesék, azaz valódi mondanivalóval rendelkező szemléltetések szó szerinti értelmezései, félreértelmezései. Ezek a bűntudatból táplálkozó, dogmatikus, merev, gyermeteg értelmezések, melyekhez sok álszent, nem igaz hitben élő ember foggal-körömmel ragaszkodik, sajnos ezer sebből véreznek. Én azért nem tértem meg soha (legalábbis nem olyan módon, melyet bármelyik vallás elismerne), mert számomra rengeteg érthetetlen önellentmondás van az összesben, mert az isteni lényeg ember általi megértésének a leképeződései. Magyarul az, amit az isteniből az adott kor adott emberei megértettek. Mindig is azt gondoltam, hogy a hit nem kellene, hogy a latinul beszélők, teológiát ismerők kiváltsága legyen. Ha van Isten (Univerzum/Mindenható)… miért nem adja a hitet úgy nekünk, mint a levegőt?!

Ez a rengeteg tiltás – ne egyél húst, ne csináld ezt vagy azt, mert a pokolra jutsz – mindig távoli volt tőlem, ahogy a kontroll, a formalitás, keretrendszer és a megfélemlítés is.

Hiába mondták nekem, hogy „Jézus segít, gyónj meg”, Jézus így, Jézus úgy… Tudjátok mit? Amikor fuldokoltam, nekem nem jött be a vallás kenetteljes formalitása (ami a szó szerinti értelmezésen alapszik), pedig kerestem a válaszokat teljes szívemből. Kimondom: nem segített, csak mélyebbre taszított. És higgyétek el, hallgatni, hogy „megöltél egy ártatlan embert, aki csak benned bízhatott, rád számíthatott, kiszolgáltatott volt neked”, amikor amúgy is mardos a bűntudat, hát… gondold bele magad a helyzetembe! Megmásíthatatlan. Feloldhatatlan. Pokol.

A legrosszabb az volt, hogy nem éreztem magam méltónak semmi jóra, senki szeretetére, és amint valaki mégis szeretetet mutatott felém, rosszul éreztem magam, nem tudtam elfogadni, mert úgy éreztem, hogy nem érdemlem meg… én ilyen szépet nem kaphatok. Mert ugyan ki tudna szeretni valakit, aki ilyet tett?! Mert én biztosan nem. Azonosultam a poklommal, és aszerint is viselkedtem. Elhinni, hogy van a világon, aki esetleg mégis szeret, amikor nem érzed belül magad rá méltónak… hát, nagyon nehéz. Azt gondolni, hogy talán Isten ennek ellenére szeret, amikor megöltem a kreációját… nevetséges gondolatnak tűnt. És az ÉN hibám volt, ÉN tehettem róla, SZÁNDÉKOSAN öltem meg. Életre hívtam valamit, aztán megöltem. Milyen kegyetlen szörnyeteg tesz ilyet? És Isten, vagy bárki… akárki… hogy tudna a szívében szeretetet találni számomra?

Tehát a vallás néhány földi helytartója csak rontott a helyzeten… belém rúgott, amikor már amúgy is a földön voltam. (Hangsúlyozom: néhány – az a pár, akikkel én személyesen beszéltem –, azaz nem az összes.)

A Biblia igaz abban az értelemben, hogy igazi mondanivalója van, de sok helyen értjük félre, értelmezzük gyermetegen, vagy szó szerint. (Tudtátok például, hogy az intézményesített vallás nem biblikus?)

Szinte hallom a kérdést: Istennek, ennek a Nagyszerű Esszenciának ugyan miért volt arra szüksége, hogy tanmeséket gyártson, hogy analógiákat, allegóriákat és szóképeket használjon? Ugyan miért nem mondta el a tutit pár mondatban összefoglalva, egy több száz oldalas, történetekkel és mesékkel tarkított könyv helyett? Miért kellett neki ez?

Az a helyzet, hogy nem a saját szórakoztatására kreálta a Bibliát, hanem azért, hogy könnyebben megértsük a lényeget. Pontosan fordítva működik a dolog: a mesék miattunk, és nem miatta vannak. Nem magának sztorizik, hanem nekünk. Nem, nem lett volna könnyebb, sőt, sokkal nagyobb félreértésekhez vezetett volna, ha lerövidíti. A Biblia oka pontosan ugyanaz, amiért színházba járunk. Amiért könyveket olvasunk. Tartalommal, mélységgel és magassággal tölti meg a szavainkat. Shakespeare elmondhatta volna egy mondatban a Rómeó és Júlia lényegét: szerelmes lesz két fiatal, a családjaik utálják egymást, meghalnak. Kész, vége, főcím. De pontosan, hogy a lényeg – a mondanivalóhoz vezető út, a felépítés, az érzelmi töltöttség, a sírás és a nevetés – hiányzott volna belőle.

Gondolj egy gyerekre, aki bár tud beszélni, még sok szót nem ismer (a gyerekek még a legegyszerűbb szavakat is félretanulhatják). Egyszer csak a gyerek azzal jön hozzád, hogy nem ért egy bizonyos szót, magyarázd el neki. Hogy magyarázod el?

Mondok egy példát. Másodikos koromban anyukámtól megkérdezem, hogy mi az a „ribanc”. Ő úgy írta körül, hogy „rossz lány”. Megkérdezte, hogy értem-e, természetesen értettem. Másnap az akkori legjobb barátnőm valami butaságot csinált, én ránéztem, és halál komolyan a szemébe nézve azt mondtam: „ribanc”. Ő persze ismerte a szót és sírni kezdett. Én pedig nem értettem a problémát, és még engem szidtak le csúnyabeszédért.

Mi történt? Az anyukám azt elfelejtette mondani – mert számára egyértelmű volt –, hogy ez egy csúnya szó. És hiába kérdezte, hogy értem-e, én csak azt tudtam érteni, amit elmondott nekem. A gyerekeknek egy szó, bármilyen szó, csak hangok összessége. Ha ez nem így lenne, akkor csak egy univerzális, „igazi” nyelv létezne, melyen mindennek lenne egy „igazi” neve. A gyerek nem fogja magától tudni, hogy az a szó csúnya, ha nem ismeri. El kell neki mesélni, mert tanmesén, példán, szemléltetésen keresztül értünk meg igazán valamit, addig csak az üres szót ismételgetjük. Rengeteg ember rohangál ám a világban, fel sem ismerve, hogy a szavakat ugyan ismételgeti, de a lényeg kimarad. Csak a szavakat érti, a mondanivalójukat nem. Isten pontosan, hogy számunkra könnyítette meg a megértést hasonlatokkal, analógiákkal, mesékkel. És a legtöbb félreértésünk pontosan onnan származik, hogy a Biblia szavait értjük, a tartalmát nem. Szó szerint értelmezünk valamit, ami arra íródott, hogy ne szó szerint értelmezzük. Innen jönnek a gondok. Ezért bántott engem néhány vallásos ember.

III. fejezet

TYÚK VAGY TOJÁS?

Tehát a dolog természete határozza meg a szót, és nem a szó határozza meg a dolog természetét. Egyszerűen azért, mert előbb volt a dolog természete, és később jöttünk mi, akik a nyelvünkkel próbáltuk körülírni azt. A világ előbb volt, mint a mi világértelmezésünk. Előbb léteztünk, utána kezdtünk beszélni.

Beszéljünk a sátánról és a pokolról!

Van-e „sátán”? Ahogy láttuk, mindent a természetéről tudunk felismerni, nem a szó alapján, aminek elneveztük. Tehát a kérdés így hangzik: milyen a „sátán”? A „sátán” olyan, hogy valamilyen jót megakadályoz, valamilyen fejlődést blokkol, arra késztet, hogy bánts másokat, a legrosszabbat hozza ki belőled… Tudsz valamire gondolni az életedben, amire illik ez a leírás? Én tudok. Úgy hívják: félelem. A „sátán”, „ördög”, „fekete energia” nem más, mint a bennünk dolgozó félelem. A félelem áll az utunkban, a félelem bénít minket, és a félelem hozza ki belőlünk a legrosszabbat. Erre később részletesen kitérek.

Akkor, ha a „sátán” a félelem (és nem egy bukott angyal, meg nem egy két lábon járó, gonosz szellem, meg nem egy félig kecske, félig ember mix), akkor vajon van-e pokol?

Persze, „pokol” van, de a pokol nem a halálunk után jövő tüzes hely, ahol az örökkévalóságig büntetésben vagy és szenvedsz. (Milyen szerető Isten lenne, aki ilyet kitalál, sőt, ha valóban mindenható, nem lett volna számára is egyszerűbb egyből tökéletesnek teremtenie bennünket, hogy ne hibázzunk, hogy egyből mehessünk a mennybe, ahogy azt ő is szeretné, probléma megoldva? Gondoljátok, hogy a Mindenható létrehozta a teremtményeit, majd abban leli örömét, hogy nézi a bukdácsolásainkat, hogy, ugyan, mikor nem érünk fel az ő alkotói sztenderdjeihez? Hát nem ő a mindenható? Az alkotó?! Sőt, ha már itt tartunk, milyen szerető pap, vallás, ember akarna téged BELEFÉLEMLÍTENI a hitbe, mondván, ha nem hiszel, pokolra jutsz? Sajnálom, de ez nem igazi hit. Ez nem igazi szabadság. Nem igazi öröm. Nem igazi szeretet.)

Ez Isten, a Biblia, a Szeretet, az Élet félreértelmezése.

De menjünk vissza a pokol értelmezésére. Ezt is első kézből tapasztaltam meg, és nap mint nap tanúja vagyok mások poklának.

A poklot mi teremtjük meg a saját életünkben. A saját, egyénre szabott poklunkat és mindenkinek a saját pokla fáj a legjobban!

Elmesélek még egy történetet:

Évekkel ezelőtt ismertem egy férfit, akit nagyon szerettem, nevezzük Tamásnak. De Tamás családos ember volt, nem tudott a szerelmünk és a családja között dönteni, ezért 2,5 év után elhagytam. Sok örömöt és sok bánatot is vittünk egymás életébe. Tamás üzletember, az évek alatt a második természetévé vált a füllentés. Amikor mi először találkoztunk, ő már azon a ponton volt, hogy észre sem vette, amikor ferdített, elhallgatott dolgokat, vagy egyszerűen nem mondott igazat. A kapcsolatunkban voltak pillanatok, amikor nekem valamiért megmutatta az igazi arcát. Nekem megengedte, hogy lássam a sebeit, lássam a rettegő, gyermeki énjét. Sajnáltam miatta. A látszat, amit a külvilágnak fenntartott, meseszép volt: szerető család, feleség, gyerekek, szép otthon, karrier… tisztelet és elismerés övezte őt a felszínen. A fájó valóság azonban az volt, hogy a feleségét már azelőtt megcsalta, hogy elvette volna, és a kb. 30 éves házasságuk alatt Tamásnak mindig is voltak titkos barátnői! Ez a férfi belül szenvedett. Ez a férfi menekült önmaga elől, a füllentés csak egy önvédelmi eszköz volt számára, hogy senki se hatolhasson a lelkéig, senkinek se kelljen megmutatni az igazi arcát, senki előtt ne legyen törékeny vagy sebezhető. A füllentés a bujkálásnak, önmagam fel nem vállalásának és a problémákkal való szembe nem nézésnek egy formája. Az, hogy füllentett, nem azt jelentette, hogy ő egy „rossz” ember. Egyszerűen félt, és könnyebbnek találta, ha a helyzetén nem változtat, és a mélyebb problémákat (mert akkor csalunk meg valakit, ha mélyebb probléma húzódik a háttérben) helyileg kezelte, hogy elviselhető legyen számára a hideg valóság. És itt jön a csavar: a folyamatos füllentéssel megteremtette a saját földi poklát: senkinek nem engedte meg, hogy a fantasztikus, de tökéletlen embert meglássa benne; senkinek nem mutatta meg az igazi arcát, a sebeit, a fájdalmát, így a legnagyobb ajándéktól fosztotta meg magát: attól az ajándéktól, hogy őt önmagáért, a hibáival együtt szeressék! És EZ tragikus!

Mert a hazugság mit csinál? A hazugság érzelmileg eltávolít minket a helyzettől. Eltávolít minket az önazonos igazságunktól, és végső soron attól, hogy lelki közösséget vállaljunk valakivel. Nem leszek sebezhető, de így nem is adom meg a lehetőséget az embereknek, hogy önmagamért, a hibáimmal együtt szeressenek!

Ha nem mutatom meg magam a világnak, vagy legalább a szűk környezetemnek, a társamnak, akkor a világ, a szűk környezetem, a társam legjobb esetben is csak azt a maszkot szereti, amit nap mint nap felveszek, és nem engem. Ekkor a szeretet nem éri el az elevenemet, a lényemet, sosem fogom magam igazán szeretve és elfogadva érezni. És szeretetlennek érezni magad a legnagyobb kín a világon… Ez a pokol.

A pokol a nem megfelelő dologgal való azonosulás, és az eszerint élés. Önmagam elrejtése, és így a szeretetlenség érzése. Mert a maszk mögé nem hatol a szeretet. A példához visszatérve, Tamás elméje azonosította magát a meseszép (de nem igazi) képpel, amit a külvilágnak mutatott. Papíron gyönyörű élete volt. Az igazság azonban úgy állt, hogy sírt, zokogott, mint egy gyerek, amikor senki sem látta. Magányosnak és elhagyatottnak érezte magát belül. Titokban szenvedett, kilátástalanul. Mi ez, ha nem pokol?!

És ahogy létezik pokol, létezik mennyország is.

A mennyország nem más, mint az önazonosság, és az ezért való szeretettség érzése. Mert ennél jobb érzést elképzelni sem lehet.

Gondolj bele!

Mi a legjobb érzés a világon? Persze, mondhatod, hogy egy pohár (vagy üveg) vörösbor, a kedvenc ételed, esetleg egy kádfürdő. Mondhatod, hogy a Mount Everest meghódítása, vagy a világ legszebb emberének megcsókolása, vezetni a világ legdrágább autóját vagy kiugrani egy repülőből – és igazad van, ezek mind nagyszerű érzések. De a trükk nem a konkrét élmény: a nagyszerű érzés