Danyi Zoltán

A rózsákról

részlet

© Danyi Zoltán, 2021

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
A borító Gerhard Richter Rosen (1994) című festményének felhasználásával készült
A borítót Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 4148 2

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

On peut dire la rose et la rosée, l’espace d’un matin.

J. Semprún

I.

Az ablaknál álltam, és vártam, hogy lemenjen a nap, mert ez volt a szabály, és ha nem akartam, hogy bajok legyenek, akkor meg kellett várnom, hogy lemenjen.

Eredetileg a kereszteket akartam megszámolni, már napok óta terveztem, hogy elmegyek megszámolni őket, de mindennap addig halogattam az indulást, hogy végül besötétedett, és így mindennap másnapra maradt a számolás.

Most viszont elindultam, most tényleg elindultam, úgy emlékszek, hogy már a cipőmet is felhúztam, mikor eszembe jutott, hogy előbb még főzhetnék magamnak egy teát, úgyhogy visszamentem a konyhába, vizet forraltam, ráöntöttem a mentalevelekre, majd az ablakhoz léptem, hogy amíg a tea ázik, az ablakból nézelődjek, de mikor kinéztem, és megláttam a napot, a fejemben egyből megjelent a szabály, hogy ha nem akarom, hogy bajok legyenek, akkor az ablaknál kell maradnom, és meg kell várnom, hogy a nap lemenjen.

Nem tudom, másoknak szokott-e lenni ilyen, és ha igen, akkor nekik is úgy szokott-e lenni, mint az én esetemben, de azt tudom, hogy nálam már régen is így volt, és néha még mindig ugyanígy jönnek elő ezek a dolgok.

Például ülök egy padon, nézelődök, vagy kint vagyok a földünkön, a rózsákat metszem, vagy pedig megyek valahova az utcán, mert valahova mindig vagy majdnem mindig menni kell, és akkor a fejemben egyszer csak megjelenik egy szabály, hogy ezt vagy azt kell tennem, vagy ellenkezőleg, hogy ezt vagy azt mindaddig nem szabad megtennem, amíg bizonyos feltételek nem teljesülnek, vagy ellenkezőleg, amíg bizonyos feltételek nem szűnnek meg.

Ez történt akkor is, mikor az ablakhoz léptem, és kinéztem, mert ahogy megláttam a napot, a fejemben rögtön megjelent a szabály, hogy amíg a nap le nem megy, addig az ablaknál kell maradnom, ehhez pedig, ha jól számoltam, nagyjából fél óra kellett még, ami nem volt sok, tényleg nem, ennél többet is vártam már máshol, másféle szabályok miatt, úgyhogy nem ezzel volt gond, hanem a keresztekkel, mert ha most fél órán át az ablaknál maradok, gondoltam, és megvárom, hogy a nap lemenjen, akkor a kereszteket megint el kell halasztanom, sötétben nem tudom megszámolni őket.

Időnként rám jön valamilyen késztetés vagy inkább kényszer, ilyenkor meg kell számolnom bizonyos dolgokat.

Meg kell számolnom, hogy hány lépcső található két emelet között, meg kell számolnom, hogy hány madár repül el az ablakom előtt, vagy meg kell számolnom, hogy összesen hány lécből áll a pad, amelyen ülök, és még sok minden mást is meg kell számolnom, éppen ezért időnként úgy érzem, hogy én mindig, mindig csak számolok, néha a vasrudakat számolom egy kerítésen, máskor a villanykarókat számolom két sarok között, megint máskor azt számolom, hogy hány autó halad el mellettem, amíg az utca végére érek, és ami az autókat illeti, azokat többféle módon számolom, néha azt kell megszámolnom, hogy hány piros vagy kék autó áll egy parkolóban, máskor azt, hogy hány autónak végződik egy bizonyos számra a rendszáma, megint máskor pedig azt, hogy hány beosztás van az autókerekek dísztárcsáján.

Többnyire ilyen feladatokat, ilyen vagy ehhez hasonló számolási feladatokat végzek, és ezeknek mindig van valami jelentése, mármint úgy értem, hogy a számolás eredményének, a végösszegnek van mindig valami jelentése, a végösszegből ugyanis következtetéseket lehet levonni, a végösszegből a legkülönfélébb következtetéseket lehet levonni a legkülönfélébb dolgokra vonatkozóan.

A kereszteket azért akartam megszámolni, mert az orvos azt mondta, hogy sokat kell innom, sok vizet és teát, és én megfogadtam a tanácsát, sokat ittam, sok vizet és teát, ezért sokat kellett vizelnem, és mikor legközelebb ellenőrzésre mentem, akkor útközben is meg kellett állnom, és vizelés közben mindenfelé nézelődtem, néztem a kukoricaföldeket jobbról, és néztem, hogy jön-e autó, néztem a búzatáblákat balról, és néztem, hogy a madarak milyen magasan lebegnek az égen, mert különböző magasságokban lebegtek, ez pedig olyan volt, mintha több rétege lenne az égnek, és úgy emlékszek, hogy még sok minden mást is néztem, a bokrokat, a gazokat, a gazok közt az akácfát, de a végén már csak az akácfa melletti keresztet néztem, mert akkor vettem észre, hogy éppen egy út menti keresztnél álltam meg, hogy vizeljek.

Előbb a bádoglapocskát néztem a négy betűvel, aztán a töviskoronát néztem, melynek a hegyei több helyen letörtek, majd a betongerendába ütött szögeket néztem, melyeket a rozsda félig már megevett, ezeket a szögeket többször megszámoltam, mert néha többször is meg kell számolnom bizonyos dolgokat, pedig csak hármat láttam, egyet a bádoglapocska közepén, egyet a szürke lábfejekben, egyet meg a jobb kézbe verve, összesen ennyi szöget láttam, a bal keze ugyanis hiányzott, jobban mondva nemcsak a keze, hanem az egész karja hiányzott, mintha levágták vagy lefűrészelték volna, legalábbis erre következtettem a szabályos vágásnyomokból.

Miután a vizelést befejeztem, utat törtem magamnak a bokrok és a gazok közt, hogy a vágás helyét közelebbről is megnézzem, de mikor megláttam, hogy a nyíláson át darazsak szállnak ki az üreges testből, akkor a fejemben rögtön megjelent a szabály, hogy ha nem akarom, hogy engem is megcsonkítsanak, akkor találnom kell még egy keresztet az úton, mielőtt Tornyosra érek.

Megfordultam, visszamentem a kocsihoz, és elindultam, de most csak lassan, nagyon lassan vezettem, és közben az út szélét figyeltem, hátha meglátok még egy keresztet, de hiába erőltettem, hiába meresztettem a szemem, sokáig nem láttam mást, csak bokrokat, gazokat és elvadult akácokat, mindig csak ugyanezt, bokrokat, gazokat és elvadult akácokat, és egy idő után kezdtem arra gondolni, hogy bajok lesznek, mivel úgy nézett ki, hogy ezen az úton nem lesz több kereszt, és akkor az is megfordult a fejemben, hogy megállok, kiszállok a kocsiból, és gyalog folytatom, gyalog megyek tovább, addig keresek, addig kutatok a bokrok és a gazok közt, amíg nem találok valamit, egy fadarabot, egy göröngyöt, egy megszáradt kutyaszart, bármit, amit keresztnek lehet nevezni, de mégse álltam meg, hanem csak gurultam a kocsival tovább, és közben figyeltem az út szélét, hátha meglátok még egy keresztet, és mikor a benzinkutat is elhagytam, akkor már nem sok hiányzott ahhoz, hogy Tornyosra érjek, úgyhogy tényleg nagy szarban voltam, és úgy éreztem, hogy egyszerre nagyon sok bogár kezd mászkálni a fejemen, de a következő kanyarban mégis észrevettem valamit az akácok között, és mikor közelebb értem, akkor mindkét kezemmel nagyot ütöttem a volánra örömömben, mert ez a valami egy kereszt volt, vagyis fellélegezhettem, a keresést viszont mégse hagytam abba, mert nem mindig könnyű abbahagyni ezeket a dolgokat, úgyhogy Tornyos központjában elkanyarodtam jobbra, és tovább figyeltem az út szélét, hátha találok még egy keresztet, és most nem kellett sokáig keresnem, alig hagytam el a falu szélét, pipacsok és bodzabokrok közt meglett a harmadik kereszt.

A sok víztől és teától, amit ittam, vagy talán az izgalomtól, nem tudom, de megint úgy éreztem, hogy vizelnem kell, ezért félrehúzódtam, az út szélén leparkoltam, majd a bodzabokrok közé mentem, és miközben hugyoztam, a keresztet néztem, a harmadik keresztet, mely az elsőnél is rosszabb állapotban volt, erről már nemcsak az egyik karját, hanem az egész testét elvitték, és ami azt illeti, maga a kereszt is hiányzott, mindössze egy félbetört betonoszlop meredt az égre erről a talapzatról, egy félbetört betonoszlopot pedig nem nagyon lehet keresztnek nevezni, mégis annak neveztem, ez volt tehát a harmadik kereszt, melyet találtam útközben, arra viszont nem nagyon akartam gondolni, hogy mi köze lehet ennek a félbetört betonoszlopnak a betegségemhez, éppen ezért a hugyozás vége felé már csak a műanyag palackot néztem, a kettévágott műanyag palackot, mely a betonoszlop előtt állt, és tele volt virággal, tele volt tömve egy csokor mezei virággal, melyek közt néhány szál rózsa hervadozott.

Ezek a rózsák megint összezavartak, és nem tudtam eldönteni, hogy jót jelentenek vagy rosszat, de nem sok időm maradt, hogy ezen gondolkozzak, mivel a keresztek miatt már így is késésben voltam, felhúztam tehát a sliccem, a kocsihoz mentem, és aztán nyomtam a gázt rendesen, nehogy elkéssek.

Néhány nappal később viszont, illetve, hogy egészen pontos legyek, egy héttel később, mikor az ablaknál álltam, és vártam, hogy a nap lemenjen, megint eszembe jutottak ezek a rózsák, mert mikor újra kinéztem az ablakon, hogy ellenőrizzem, hol jár a nap, akkor azt láttam, hogy még a fák hegyét sem érte el, de az alsó fele már eltűnt, felszívódott, mint a zúzódások nyoma, a másik fele viszont, ami még látszott belőle, olyan színű volt, éppen olyan lilába hajló nehézvörös, mint a rózsák abban a kettévágott műanyag palackban.

Mikor ezek a rózsák eszembe jutottak, velük együtt a tornyosi út is megjelent a fejemben, de most nem olyannak láttam, mint legutóbb, mikor ellenőrzésre mentem, hanem egy korábbi, egy sokkal korábbi állapotában jelent meg előttem, abból az időből, mikor együtt dolgoztam még apámmal, és hetente kétszer, minden kedden és pénteken ezen az úton vittem a rózsákat a szabadkai üzleteknek.

Ez volt az egyetlen dolog, amit szerettem a rózsákkal kapcsolatban, mert ezeken a napokon nem kellett a földünkön dolgoznom, habár a kocsiban is meleg volt, és ugyanúgy izzadtam, mintha a földünkön dolgoztam volna, de abban az időben még jobban szerettem a kocsiban izzadni, mint a rózsák közt guggolva.

Lehet, hogy ezért lettem később fuvarozó, nem pedig rózsatermesztő, nem tudom, mindenesetre húsz vagy huszonvalahány éve, a háború alatt még együtt dolgoztam apámmal, és rendszerint alkonyatkor kezdtük szedni a rózsákat, mikor a hőség enyhült, mert ha előbb szedtük őket, akkor másnapra elhervadtak, ha viszont alkonyatkor szedtük, és nyakig hideg vízbe raktuk éjszakára, akkor egy hétig frissek maradtak, ez ki volt próbálva, és mivel alkonyat után már gyorsan sötétedett, ezért sietnünk kellett, hogy minél több virágot leszedjünk, és apám tényleg igyekezett, hallottam, hogy legalább kétszer gyorsabban csattog az ollója, és időnként hátraszólt, hogy iparkodjál, fiam, iparkodjál, de én nem nagyon iparkodtam, mert tudtam, hogy hiába szedném gyorsabban, hajnalban úgyis ki kell jönnünk újra, hiszen alkonyatkor soha nem tudtuk megszedni az összeset, ami másnapra kellett.

Miután besötétedett, a szedést abbahagytuk, a rózsákat vízzel teli vödrökbe raktuk, a vödröket pedig egy rozoga mélyhűtőbe tettük, ami nem nagyon hűtött már, de arra még jó volt, hogy reggelig hidegen tartsa a rózsákat, és másnap hajnalban újra kimentünk, hogy a többit is megszedjük, és persze megint sietni kellett, mivel a nap gyorsan emelkedett, és hét óra után már túl meleg volt a szedéshez, és hallottam, hogy apám ollója megint gyorsabban csattog, de én nem nagyon iparkodtam, mert ilyenkor már az útra készültem gondolatban, és mikor a szedéssel megvoltunk, akkor a szortírozás és a rakodás következett, a rózsákat előbb a színük és a hosszúságuk alapján különválogattuk, majd százasával összekötöztük, a kötegeket vízzel teli vödrökbe raktuk, majd a vödröket a kocsi csomagtartójába pakoltuk, végül apám egy marék jeget dobott mindegyik vödörbe, hogy ezzel is védje a rózsáját, és mikor mindennel megvoltunk, akkor indulhattam végre, és nekem ez volt a legjobb az egészben, mikor vittem a virágot a szabadkai üzleteknek, és százhússzal hasítottam a tornyosi úton apám Golfjával, habár a fejemben már akkor is voltak szabályok, és időnként meg kellett számolnom bizonyos dolgokat.

Néha a szaggatott vonalakat számoltam, máskor a kanyarokat vagy a jelzőtáblákat számoltam, megint máskor pedig a traktorokat vagy az autókat vagy a kamionokat számoltam, melyekkel útközben találkoztam.

Egyik alkalommal a bicikliseket kellett volna megszámolnom, mert tudni szerettem volna, hogy meddig fog tartani a háború, és a szabály az volt, hogy pontosan annyi évig fog tartani, ahány biciklissel találkozok a tornyosi úton, elkezdtem tehát figyelni a bicikliseket, a szembejövőket és a velem egy irányba haladókat is, mivel az összeset meg kellett volna számolnom, és persze lassan vezettem, mert ha valamilyen feladatom volt, akkor arra összpontosítottam, és ilyenkor nem vezettem gyorsan, hacsak nem ez volt a feladatom, mert ilyen is előfordult, hogy eddig vagy addig a tábláig, eddig vagy addig a kanyarig, eddig vagy addig az útkereszteződésig százhússzal vagy százharminccal vagy száznegyvennel kellett hasítanom, de most nem erről volt szó, hanem csak arról, hogy szerettem volna megtudni, mennyi ideig tart még a háború, ezért lassan vezettem, és közben a bicikliseket kerestem, de hiába figyeltem, hiába meresztettem a szemem, azon a reggelen nem találkoztam eggyel sem, pedig nyár volt, derült ég, ragyogó napsütés, mégse láttam a tornyosi úton egyetlen biciklist sem.

Miközben a virágot szedtük, apám köveket gyűjtött a zsebeiben, kisebb vagy nagyobb köveket ugyanis mindig lehetett találni a rózsák közt, és kapáláskor, frézerezéskor vagy szántáskor újabb köveket, újabb cserépdarabokat forgatott ki a földből a kapa, az eke vagy a frézer éle, apám ezeket felszedte, és a zsebébe rakta, így virágszedés közben egyre jobban húzták lefelé a kabátját a cserepek és a kövek.

Nemcsak virágszedéskor gyűjtötte a köveket, hanem locsoláskor is, mikor a raktárból hosszú alumíniumcsöveket hordtunk ki a földünkre.

Két vagy három alumíniumcsövet összefogtunk, a fejünk felett átemeltük, a vállunkra fektettük őket, majd elindultunk velük a rózsák közé, de menet közben is fogni kellett, hogy ne csússzanak szét, úgyhogy mindkét karunkat kinyújtottuk, és fogtuk erősen, így vittük a vállunkon a hosszú csöveket, és mindig ki volt számolva előre, hogy melyik sorok közé kell lerakni őket, hogy a szórófejek elég területet lefedjenek.

Minden második csőre ugyanis egy szórófej volt szerelve, mely locsoláskor sugárban fújta a vizet, ez a vízsugár pedig működésbe hozott egy lengőkart, mely egy rugós szerkezet segítségével, mint egy kis kalapács, újra és újra ráütött a vízsugárra, és ennek a folyamatos ütögetésnek a hatására a szórófej szakaszosan körbefordult a saját tengelye körül, és minden irányban alaposan belocsolta a rózsákat, de ehhez mindent pontosan ki kellett számolni előre, azt is, hogy melyik sorok közé kell lerakni a hosszú alumíniumcsöveket, és azt is, hogy másnap melyik sorok közé kell áthordani őket, ami attól is függött, hogy fújt-e a szél például, mert hogyha fújt, akkor a szórófejek több vizet szórtak valamelyik irányba, és ezt szintén figyelembe kellett vennünk.

A sorok közé fektetett csöveket aztán összekapcsoltuk, ügyelve arra, hogy a szórófejek egyenesen álljanak, és mikor ezzel is megvoltunk, akkor megvártuk, hogy a nap lemenjen, mert apám szerint a rózsák nem szeretik, ha melegben locsolják őket, ezért mindig csak alkonyat után indítottuk be a pumpát, és aztán hajnalig locsoltunk, ez is ki volt számolva előre, hogy összesen hány órán át kell locsolni ahhoz, hogy elég vizet kapjanak a rózsák, másnap délután pedig, mikor a föld megszikkadt, gumicsizmát húztunk, és a csöveket előbb szétkapcsoltuk, ilyenkor langyos víz bugyogott belőlük, majd bokáig süppedve a nedves talajon áthordtuk őket a következő helyükre, és éjszaka aztán megint locsoltunk, a harmadik napon ugyanezt csináltuk, és így tovább, amíg a rózsaföld végére nem értünk, és miközben a raktárból hordtuk ki a hosszú csöveket, vagy mikor egyik helyükről vittük át a másikra őket, akkor apám, hogy két forduló között ne legyen üresjárata, köveket gyűjtött a zsebeiben, így munka közben egyre jobban húzták a kabátját a cserepek és a kövek, és mikor nem fért több kő a zsebekbe, akkor kiszórta őket a földút mélyedéseibe.

Ami azt illeti, sok gödröt és mélyedést feltöltött ezekkel a kövekkel, mert ugyanígy gyűjtötte őket akkor is, ha valami mást csináltunk, ha visszacsíptünk, ha vadaltunk vagy ha gazokat csupáltunk, mert neki ez is fontos volt, hogy felszedje a földjéről a köveket, és neki ehhez is volt türelme, hogy feltöltse velük az úton a gödröket és a mélyedéseket.

A virágüzletek nevére már nem nagyon emlékszek, nem mintha olyan bonyolult vagy összetett nevek lettek volna, hiszen a virágüzleteket rendszerint egy virágról vagy egy dísznövényről nevezik el, vagy ha nem virágról és nem dísznövényről, akkor valamilyen női nevet adnak nekik, például a tulajdonos lányának a nevét, szóval lehetett köztük egy Pálma, egy Olga, egy Mimóza, de az is lehet, hogy éppen azért felejtettem el őket, mert ilyen egyszerű nevek voltak, az egyszerű dolgokat ugyanis könnyebben elfelejtem, habár ez sem egészen igaz, mivel attól kezdve, hogy fuvarozó lettem, lassan a rózsák nevét is elfelejtettem, pedig a rózsanevek rendszerint bonyolultabbak, némelyiknek olyan a hangzása, mintha egy régi, nemesi családnév volna, ilyen az Ilse Krohn Superior vagy a Scarlet Meillandécor, és még sok hasonlót lehetne mondani, de most nem jut több név az eszembe, illetve eszembe jutott még kettő, de ezek egyszerűbb nevek, mivel a rózsanevek között is vannak egyszerűbbek, ilyen a Kardinal vagy a Flamingo, melyek egyébként a színükről kapták a nevüket, jóllehet az elnevezés egyik esetben sem pontos, mivel a Kardinal színe sötétebb, mint a papok ruhája, a Flamingo színe pedig halványabb, mint annak az idétlen madárnak a tolla, melyről ez a rózsa a nevét kapta, a Flamingo színe inkább olyan, mintha a flamingó tollát feloldanánk egy csésze tejben.

Most viszont nem a színekről, hanem a nevekről akartam beszélni, és csak annyit szerettem volna mondani, hogy mikor az ablak mellett álltam, és vártam, hogy a nap lemenjen, akkor hiába erőltettem az agyam, több rózsanév nem jutott eszembe.

Más lett volna persze a helyzet, ha a fejemben megjelent volna egy szabály, hogy ennyi vagy annyi idő alatt ennyi vagy annyi rózsanevet kell mondanom, mert akkor egész biztosan eszembe jutott volna még néhány név, azon a nyáron ugyanis, mikor hetente kétszer vittem a vágott virágot a szabadkai üzleteknek, minden rózsa nevét fejből kellett tudnom, és ezek a nevek megvannak, ezek a fénnyel telt nevek egész biztosan megvannak bennem valahol.

A háború előtt nem kellett a szabadkai üzleteknek a rózsánk, mert nekünk csak szabadföldi rózsánk volt, ami nem olyan hibátlan, mint az üvegházi rózsa, nyomokat hagynak rajta a rovarok, a viharok és az égető nap.

A virágüzletek ezért a háború előtt csak üvegházi rózsát árultak, szabadföldi rózsát nem, de az igazság az, hogy a háború előtt meg se próbáltuk eladni nekik a rózsánkat, mivel abban az időben még csak a rózsatöveket árultuk, a vágott virágot nem.

Ezrével nyíltak és virágoztak és hervadtak el a földünkön a rózsák, mégse szedtük le őket, mert a németeknek dolgoztunk, akiknek erős rózsatövek kellettek, nagy bokrok vastag ágakkal, ezért magunknak se nagyon szedtünk virágot, hogy több ága maradjon a rózsáknak, és a háború előtt tényleg erősek voltak, nagy bokrok vastag ágakkal, úgyhogy a németek minden évben elvitték az összeset, október végén vagy november elején kiszántottuk őket, húszas vagy ötvenes kötegekbe kötöztük, aztán nagy, fekete kamionok jöttek, és mi teleraktuk őket rózsákkal.

Szerettem volna kipróbálni ezeket a kamionokat, de még nem volt engedélyem, mire pedig levizsgáztam, addigra háború lett, és a németek többé nem jöttek.

Nem jöttek, mivel embargó volt, és semmit nem lehetett kivinni az országból, elvileg legalábbis nem lehetett, és akkor bajban voltunk, mert senkinek nem tudtuk eladni a rózsatöveket, illetve egy ideig még el tudtuk adni az olaszoknak, mert ők az embargó alatt is kivitték valahogy, de később már az olaszok se jöttek, és akkor tényleg nagy szarban voltunk, a szerbek ugyanis nem vettek rózsatövet, a szerbeket abban az időben csak a vágott virág érdekelte, az ültetni való nem, az embargó alatt viszont nemcsak kivinni, hanem behozni se lehetett semmit az országba, elvileg legalábbis nem lehetett, úgyhogy a virágüzletek is bajban voltak, mivel nem jött több holland üvegházi rózsa, és így már nem válogathattak, attól kezdve jó volt nekik a szabadföldi rózsa, még ha nyomokat is hagytak rajta a rovarok, a viharok és az égető nap.

Mert néha elég néhány csepp harmat, mely lencseként összegyűjti a napsugarakat, hogy a rózsa levelein és virágszirmain foltok maradjanak, habár ezek nem annyira látszanak, és idővel maguktól elhalványodnak, a rovarok nyoma viszont annál szembeötlőbb, a tetvek és a bogarak ugyanis megszúrják, megszívogatják a leveleket és a szirmokat, és ezeknek a szúrásoknak a helye örökre megmarad, de ez még mindig nem a legrosszabb, mert vannak olyan kukacok és férgek, melyek egyenesen a rózsabimbó közepébe fúrják be magukat, és belülről kezdik rágni, mielőtt a virág kinyílna, és miközben esznek, görbe utakat, kanyargó járatokat vájnak a rózsabimbóba, és mikor a virág nyílni kezd, akkor a szirmokkal együtt ezek a kanyargó, görbe útvonalak is kinyílnak, kitárulkoznak, mint mikor valaki a sebeit mutogatja, a háború alatt viszont a virágüzletek nem válogathattak, attól kezdve jó volt nekik a megszúrt, megszaggatott, megrágott rózsa, és már csak akkor volt gond, ha a növényt gombák támadták meg, mert ilyenkor vörös és sárga foltok lepik el, a levelek felhólyagosodnak, összesodródnak, lehullanak, majd az egész bokor fonnyadni kezd, és többé semmit nem lehet kezdeni vele, mint ahogy akkor se, ha a vírusok fertőzik meg, mert ilyenkor a levelek és a virágok előbb kifakulnak, majd torzulni, satnyulni, sorvadni kezdenek, az ágak is fokozatosan visszafejlődnek, végül pedig az egész bokor összeaszalódik, összeesik, összeroskad, és a helyén egy kiégett, kilobbant csonk marad.

Az ablaknál álltam, vártam, hogy a nap lemenjen, és mikor újra kinéztem, azt láttam, hogy lassan a fák hegyéig ereszkedett, de már csak egy alaktalan, kékeslila folt látszott belőle.

Ez a folt pedig újra összezavart, a szabály ugyanis az volt, hogy addig kell az ablaknál maradnom, amíg a nap le nem megy, de nem tudtam, mit kell tennem abban az esetben, ha a nap eltűnik, mielőtt még rendesen lemenne.

Egy darabig törtem a fejem, hogy most mi legyen, de továbbra is az ablaknál maradtam, mivel úgy gondoltam, hogy abból nem lehet baj, és akkor eszembe jutott, hogy jártam már így korábban, húsz vagy huszonvalahány éve, mikor a virágot hordtam a szabadkai üzleteknek, és egyik alkalommal a főtéren kellett megvárnom a delet, de a városháza órája közben megállt, nekem pedig fogalmam se volt, hogy mihez kezdjek.

A rózsákat nem sokkal tizenegy előtt adtam le abban a sugárúti üzletben, melyet rendszerint utolsónak hagytam, mivel a főnökasszony bolond volt, és nem szerettem találkozni vele, de ha nem reggel mentem, hanem később, tizenegy óra körül, akkor nem kellett találkoznom vele, mert ilyenkor már csak a dolgozója volt bent, éppen ezért mindig vagy majdnem mindig a sugárúti üzletet hagytam a végére.

Így történt aznap is, és miután leadtam a két utolsó köteget, tulajdonképpen indulhattam volna haza, de előbb még el akartam menni a Dragstorba, hogy vegyek magamnak egy pogácsát, mert már éhes voltam, úgyhogy a kocsit a virágüzlet előtt hagytam, és a főtérre indultam, ennek a térnek volt valami rendes neve is, de mindenki csak főtérnek nevezte, és mivel azon az utcán, amelyik a sugárútról vezet a főtérre, sűrű lombú fák voltak, hársfák vagy másvalamilyen fák, ezért útközben nem volt szükségem a kalapomra, de mikor a Dragstor elé értem, és felnéztem a városháza órájára, akkor azt láttam, hogy tizenegy óra múlt hét perccel, és a fejemben egyből megjelent a szabály, hogy ha nem akarom, hogy bajok legyenek, akkor délig a Dragstor előtt kell maradnom, és ezzel csak annyi gond volt, hogy a kocsiban hagytam a kalapom, a Dragstor előtt pedig semmilyen fa nem volt, a Dragstor előtt csak egy kör volt, egy sárga kövekből kirakott nagy kör az aszfalton, a nap pedig erősen tűzött, és tudtam, hogy ha egy órán át a főtéren maradok, akkor egészen biztos, hogy napszúrást kapok, de nem akartam, hogy bajok legyenek, úgyhogy a főtéren kellett maradnom.

A sárga kövekből kirakott nagy kört ugyanolyan kövek osztották szeletekre, hat vagy nyolc egyforma szeletre, ezt már nem tudom, és mikor a szabály megjelent a fejemben, akkor éppen a Dragstorra néző körszeletben voltam, és csak néhány lépés kellett volna, hogy kilépjek belőle, de megálltam, és nem mentem tovább, mert nagyon komolyan vettem ezeket a dolgokat, ugyanakkor viszont azt se nagyon akartam, hogy hülyének nézzenek, ezért megfordultam, és elkezdtem ide-oda járkálni ebben a körszeletben, vagyis úgy tettem, mintha várnék valakire, habár elég különös lehetett az is, hogy megy valaki a Dragstor felé határozott léptekkel, aztán hirtelen megáll, és elkezd ide-oda járkálni, mint egy bogár, mely az ág hegyére ér, és megáll, majd pedig megfordul, és visszaindul, de néhány lépés után újra megáll, megfordul, és megint kimegy az ág hegyére, ahol egy ideig a levegőt kaparássza, aztán újra megfordul, visszaindul, majd néhány lépés után ismét megáll, megfordul, az ág hegyére indul, és így tovább, perceken át, ami egy bogár életében még hosszabb időt jelenthet, mint amennyit nekem kellett járkálnom a Dragstorra néző körszeletben, habár nekem jól megy a várakozás, mert ha várnom kell valamire, akkor megváltozik az időérzékelésem, és viszonylag gyorsan elmúlik egy vagy két óra is, úgyhogy csak járkáltam ide-oda a Dragstor előtt a sárga körszeletben, és mire megint a városháza órájára néztem, már negyed tizenkettő volt, pontosabban el is múlt néhány perccel, vagyis kevesebb mint háromnegyed óra maradt, ami nem volt sok, tényleg nem, és csak az erős napfénnyel volt gond, mert nem volt rajtam más, csak egy fehér rövid ujjú és egy rövid farmernadrág.

Ez a rövid farmernadrág eredetileg egy rendes nadrág volt, de mikor elkopott, munkásnadrág lett belőle, és a rózsák közt használtam, majd miután a tüskék mindkét szárát kiszaggatták, akkor levágtam őket, így lett belőle rövidnadrág, most tehát ez az agyonhasznált rövidnadrág volt rajtam a főtéren, és hol az egyik, hol a másik kezemet raktam a fejemre, hogy védekezzek a nap ellen, valamelyik kezem tehát mindig a fejemen volt járkálás közben, és vagy a tarkómat, vagy a fejem tetejét, vagy a homlokomat fogtam vele, attól függően, hogy melyik részre tűzött a nap erősebben, néha pedig felfelé fordítottam mindkét tenyeremet, és így raktam őket a fejemre, hogy a kézfejemet és a karomat is védjem.

Fél tizenkettő után még nem volt semmi gond, leszámítva azt az egyet, hogy hátul, a nyakam táján húzódni kezdett a bőr, erről a részről ugyanis megfeledkeztem, és a nap felsütötte, ettől kezdve tehát egyik kezemmel a fejemet, másikkal a nyakamat fogtam, és már nem érdekelt, hogyha valaki hülyének nézett, mert a felén már túl voltam, ez volt a lényeg, és hogy jobban múljon az idő, járkálás közben a sárga köveket számoltam, de már nem tudom megmondani, hogy összesen hány követ számoltam meg, mint ahogy arra se nagyon emlékszek, hogy mi minden járt a fejemben, amíg le-fel mászkáltam abban a sárga körszeletben, csak azt tudom, hogy tizenegy óra negyvenhatkor még minden rendben volt, vagy nagyjából rendben, egyik kezemmel a fejemet fogtam, másikkal a nyakamat, és még egyszer megszámoltam a sárga köveket, és mikor újra felnéztem az órára, akkor azt láttam, hogy még mindig tizenegy óra negyvenhat van, pedig néhány percnek el kellett volna telnie, amíg a sárga köveket számoltam, de aztán arra gondoltam, hogy az előbb valamit elnéztem, és még nem volt tizenegy óra negyvenhat, úgyhogy egy ideig tovább járkáltam a sárga körszeletben, és most már mindkét kezemmel a fejemet fogtam, mert egyre erősebben tűzött a nap, és mikor újra felnéztem a városházára, akkor már világos volt, hogy semmit nem néztem el az előbb, mert az órán még mindig tizenegy óra negyvenhat volt, ez pedig azt jelenti, gondoltam, hogy a városháza órája megállt, és hogyha megállt, akkor szarás van, mert honnan a fenéből fogom így tudni, hogy meddig kell a sárga körszeletben maradnom, és ez volt a kisebbik gond, mert odakiálthattam volna valamelyik járókelőnek, hogy megkérdezzem tőle, hány óra, de ha a szabály az volt, hogy a delet a városháza órája szerint kell megvárnom, akkor tényleg nagy szarban vagyok, gondoltam, mert ha ez az óra elromlott, akkor a lófasz tudja, hogy mikor javítják meg, és mikor indul el újra.

Egy ideig fogalmam se volt, hogy most mihez kezdjek, éppen úgy, mint huszonvalahány évvel később, mikor az ablaknál álltam, és a nap kezdett eltűnni az égről, mielőtt lement volna.

Mégis megoldottam végül a helyzetet, mert a sárga körszeletben járkálva arra jutottam, hogy a városháza órájával nem kell foglalkoznom, a szabály ugyanis az volt, hogy délig a főtéren kell maradnom, és hogy mikor van dél, annak semmi köze a városházához, így tehát csak annyit kellett volna valahogy megtudnom, hogy mikor van dél, a főtér viszont üres volt, egy ideje senki nem jött arra, akitől megkérdezhettem volna, hogy hány óra, de akkor eszembe jutottak a harangok, eszembe jutott, hogy délben harangozni szoktak, és arra gondoltam, hogy valamelyik templom harangját egész biztosan hallani fogom, úgyhogy hegyeztem a fülem, és közben számolni kezdtem magamban a perceket, hogy körülbelül tudjam, hol tartok az időben, és a nap már kegyetlenül égetett, de tudtam, hogy nem lesz, hogy nem lehet semmi baj, mert mindent jól csináltam, és mindjárt, mindjárt harangoznak.

Mikor öt percnél jártam a számolással, akkor nagyon erősen figyeltem, mert tényleg hallanom kellett volna már a harangokat, de semmit nem hallottam, csak a Dragstor szellőztetője zörgött tüdőbajosan, úgyhogy tovább számoltam magamban a perceket, és mikor a nyolcadik vagy a kilencedik perchez értem, akkor úgy éreztem, hogy kész, hogy vége van, most van dél, mehetek tovább, és akkor kiléptem a sárga körszeletből, és a Dragstor felé indultam, hogy megvegyem végre a pogácsát.

Az első dolog, amit az üzletbe lépve megláttam, egy fekete óra volt a szemközti falon, és ez a fekete óra tizenkét óra négy percet mutatott, úgyhogy minden rendben volt, megvettem a töpörtyűs pogácsát, és vettem egy Tetra Pak-os tejet is, mivel a tej állítólag jó a napszúrás ellen, majd a sűrű lombú fák alatt elindultam a sugárútra, ahol a kocsit hagytam, menet közben nagyokat haraptam a pogácsából, nagy kortyokat ittam a tejből, és mire a kocsihoz értem, addigra majdnem teljesen jóllaktam, és minden a legnagyobb rendben lett volna, ha időközben nem mozdulnak el az árnyékok, a kocsit ugyanis árnyékban hagytam, de mire visszaértem, az árnyékok arrébb vonultak, és most telibe találta az augusztusi nap, úgyhogy hiába hagytam leengedve az ablakot, apám Golfja egy kazánház volt, lobogva dőlt ki a forró levegő, mikor kinyitottam az ajtót.

Hátrébb léptem a fal mellé, ahol még maradt valamennyi árnyék, majd az utolsó korty tejet is megittam, és az üres dobozt a közeli szemetesbe dobtam, ahonnan egyenesen a földre esett, a kosár alja ki volt lyukadva.

A legkülönösebb, úgy hiszem, mégiscsak az volt, hogy amíg a főtéren járkáltam a napon, addig alig izzadtam, inkább csak nyirkos lett a bőröm, most viszont, ahogy a fal mellett álltam, folyni kezdett rólam a víz, pedig a tej hideg volt, és azt gondoltam, hogy le fog hűteni, mégse hűtött le, éppen ellenkezőleg, úgy izzadtam, mint a ló, de aztán eszembe jutottak a vödrök, melyekben a rózsákat hoztam, és hogy a víz még ezekben a vödrökben benne van, úgyhogy a kocsihoz léptem, kinyitottam a csomagtartót, és behajoltam, hogy mindkét karomat a vízbe mártsam, persze a víz is meleg volt, mint a lóhúgy, de megmosakodtam, lemostam vele a fejemet, a nyakamat, a lábszáramat, és így már nem az izzadság, hanem a rózsák vize folyt rólam, vizes lett körülöttem az aszfalt, és mikor az árnyékba visszaálltam, a száradó víz mégis lehűtött valamennyire, ami jó volt, majdnem jó, de akkor meghallottam a virágüzlet tulajdonosának a hangját, hogy valakinek az anyja picsáját szidja, majd pedig elindul felfelé a lépcsőkön, ez a virágüzlet ugyanis egy pincében volt, és a főnökasszony nagyokat taposva jött felfelé a lépcsőkön, és aztán megjelent az ajtóban a tupírozott hajával, a dagadt melleivel, és a kezében a két köteg rózsával, melyet egy órája adtam le az üzletben, és mikor meglátott, akkor hadarni kezdett, hogy vigyem ezeket a rózsákat, ahova akarom, neki nem kellenek, még a múlt heti adagot se adta el, több mint a fele annak is megmaradt, és tényleg szégyellhetném magam, hogy a háta mögött rátukmáltam ezeket a dolgozójára, mondta, és akkor már ott állt előttem, a két köteget a kezembe nyomta, és követelte, hogy adjam vissza a pénzét, amit a dolgozójától kaptam, a helyzet viszont az volt, hogy a dolgozójától nem kaptam egy vasat se, mivel ő is azt mondta, amit a főnökasszonya, hogy nem kell nekik a rózsa, mert még nem adták el a múltkorit se, engem viszont apám úgy tanított, hogy ha valaki nem akar rózsát venni, akkor hagyjam ott hitelben, és mondjam neki azt, hogy majd kifizeti a jövő héten, és amit nem adnak el, azt nem kell kifizetni se, ebben egyeztünk meg a virágüzlet dolgozójával is, hogy a rózsákat hitelben adom, de a főnökasszony mégis ott állt előttem, a pénzét követelte, és lüktettek a szemei a vastag szemüveg mögött.

Nagyon emlékeztetett valakire ez a nő, de nem tudtam volna megmondani, hogy kire, és mivel apám nem készített fel az ilyen helyzetekre, ezért fogalmam se volt, hogy mit kellene tennem, és úgy éreztem, hogy egyszerre nagyon sok bogár kezd mászkálni a fejemen.

A következő pillanat olyan volt, mintha kívülről láttam volna magamat, láttam, hogy a fal mellett állok, és a járda mindenfelé nedves körülöttem, láttam, hogy a főnökasszony az arcomba kiabál, de nem hallottam, hogy mit kiabál, mert csak kép volt, hang nem volt már, láttam, hogy a kocsihoz megyek, és a két köteg rózsát a csomagtartóba teszem, beleteszem őket ugyanabba a sárga vödörbe, melyből az előbb lemosakodtam, láttam, hogy a csomagtartó ajtaját lecsukom, majd a hátsó zsebemből előveszem a pénztárcámat, és kifizetem a saját rózsánkat, mire a főnökasszony megfordul, a bejárathoz megy, elindul lefelé a lépcsőkön, én pedig beülök apám Golfjába, bekapcsolom a rádiót, és akkor a hang visszajött.

Az ablak mellett álltam, vártam, hogy a nap lemenjen, és mire megint kinéztem, addigra a kékeslila folt is eltűnt, pedig a nap még nem ment le, biztos voltam benne, hogy nem ment le, de már tudtam, hogy mit kell tennem.

Várok még tíz percet, vagy inkább tizenötöt várok, addigra egész biztosan lemegy, gondoltam, és mérni kezdtem magamban az időt, ami nem volt nehéz, mivel egy óra mindig vagy majdnem mindig megy a fejemben, és az időt úgy szoktam mérni vele, hogy ökölbe zárom az ujjaimat, és elkezdem számolni a másodperceket, és mikor hatvanhoz érek, akkor kinyújtom az egyik ujjamat, ez lesz az első perc, a számolást pedig elölről kezdem, és mikor megint hatvanhoz érek, akkor kinyújtom a következő ujjamat, ez lesz a második perc, és így tovább, amíg végig nem érek mindkét kezemen, és ezzel megvan az első tíz perc, majd ismét összezárom az ujjaimat, és folytatom a másodperceket, és ez az egész szinte magától megy, nem kell odafigyelnem, úgyhogy mindenféle dolgok járhatnak a fejemben.

Most például azon gondolkoztam számolás közben, hogy kire hasonlított a sugárúti virágüzlet főnökasszonya, kire emlékeztetett annyira a feltornyozott hajával, az erőszakosan nagy melleivel és a vastag szemüvegével, de nem sikerült rájönnöm, hogy kire, és miközben törtem rajta a fejemet, egy idő után kezdtem úgy érezni, hogy ezzel a hasonlósággal valami nincs teljesen rendben, vagyis könnyen lehet, hogy tévedtem, és ez a nő mégse hasonlít senkire, egyszerűen csak megtévesztett az emlékezetem, majd ahogy tovább számoltam magamban a másodperceket, lassan ez a gondolat is elvékonyodott a fejemben, és egy másik jelent meg helyette, ez a másik gondolat pedig az volt, hogy nem húsz vagy huszonvalahány éve és nem a virágüzlet előtt emlékeztetett ez a nő valakire, hanem csak most, mikor az ablaknál álltam, és eszembe jutott ez a régi jelenet, most kapcsolta össze őt bennem valami egy másik nővel, akit nemrég ismertem meg, és akinek szintén nagy teste, vastag szemüvege és magasra tornyozott haja volt, és ő volt az, aki végül közölte velem az eredményeket.

Mikor ez a másik nő megjelent a fejemben, a számolást egyből eltévesztettem, mert nem álltam meg, és nem kezdtem elölről hatvannál, hanem továbbmentem, és már kétszázvalahány másodpercnél jártam, mikor a hibát észrevettem.

A kezeim közben ökölbe szorultak, erősen szorítottam őket, ez pedig azt jelentette, hogy az addig megszámolt perceket is elvesztettem, és megint a keresztek jártak a fejemben, de nem tudtam eldönteni, hogy mi lenne jobb, ha megszámolnám vagy ha nem számolnám meg őket, mert ez a másik nő, aki megjelent a fejemben, az orvosom helyettese volt, és attól a pillanattól kezdve, hogy közölte velem az eredményeket, minden mozdulatnak és minden kihagyásnak még nagyobb jelentősége lett, és nehezen tudtam eldönteni, hogy mikor mit csináljak, vagy mit ne csináljak, vagy mikor ne csináljam azt, amit máskülönben csináltam.

Erről még nem beszéltem senkinek, csak a feleségemnek, de neki se mondtam el mindent, mivel úgy éreztem, hogy nem lenne biztonságos, ha elmondanék neki mindent.

Kezdetben csak a foltok voltak, az élénkpiros foltok, sokáig nem volt más, csak ezek a foltok, de nem volt velük gond, egy ideig nem volt velük semmi gond, és később is csak annyi változott, hogy sebek jelentek meg rajtuk, apró sebek az élénkpiros foltokon, de ezekkel se volt gond, egy ideig ezekkel az apró sebekkel se volt semmi gond, legfeljebb annyi, hogy nem múltak el, hogy nem tudtak begyógyulni, vagy ha mégis begyógyult valamelyik, akkor a helyén nem sokkal utána megint felrepedt a bőr, egy ideig nem történt más, csak ennyi, foltok jelentek meg a farkamon, és apró sebek keletkeztek ezeken az élénkpiros foltokon.

A fájdalom csak később jelentkezett, hónapokkal később, fél évvel később, pontosan nem tudom, mert kezdetben nem mindig fájt, nem fájt folyamatosan, hanem csak néha fájt, bizonyos esetekben, az orvoshoz pedig akkor mentem el, mikor a fájdalom rendszeressé vált, és már nemcsak néha, bizonyos esetekben fájt, hanem mindig, minden alkalommal fájt, ha lefeküdtem a feleségemmel, és akkor hónapokig tartó kivizsgálás következett, hónapokig, több mint fél évig jártam mindenféle kivizsgálásokra és ellenőrzésekre, vért vettek, vizeletet vettek, törletet vettek, majd pedig felírtak valamilyen krémet, de a tünetek ettől a krémtől nem múltak el, úgyhogy folytatták, megint vért vettek, vizeletet vettek, törletet vettek, később egy vattaszerű anyaggal bevont pálcát dugtak a farkamba, hogy belülről is törletet vegyenek, és aztán megint felírtak valamilyen krémet, hogy azzal kenegessem, de hiába kenegettem, a tünetek ettől se múltak el, a fájdalom pedig egyre erősödött, egyre jobban fájt, ha lefeküdtünk, végül már annyira fájt, mintha tüskés ágak közé, mintha rózsabokrok közé nyomkodtam volna a farkam.

Nem tudták, hogy mi ez, nem tudták vagy nem mondták, hogy ez mitől lehet, és hogy mit kellene vagy mit nem kellene tennem, hogy a dolgok rendbe jöjjenek, és persze sok minden megfordul ilyenkor az ember fejében.

A feleségem például arra gyanakodott, hogy fuvarozás közben nőket szedek fel, és valamit tőlük kaptam el, de nekem nem volt dolgom ilyen nőkkel, illetve csak egyszer volt, valamikor régen, annak tehát semmi köze nem lehetett a betegségemhez, úgyhogy nem is mondtam el a feleségemnek, inkább arra gyanakodtam, hogy mikor úton vagyok, akkor megcsal engem, vagyis nem én szedtem össze a bajt, hanem ő, mert én csak tőle kaphattam el, és volt még valami, ami eszembe jutott, habár nem tűnt nagyon valószínűnek, mégis felmerült bennem annak a lehetősége, hogy talán a vécékhez is lehet valami köze a dolognak, egy időben ugyanis a szokásommá vált kitisztítani magam után a vécéket, ahol útközben megálltam, hogy a dolgomat végezzem, és ha jól számolok, akkor ezt a vécépucolást nagyjából abban az időben kezdtem el, mikor a feleségemet megismertem, és ha találtam valamilyen vegyszert, akkor azzal takarítottam ki a vécéket, ha pedig semmilyen vegyszert nem találtam, akkor a folyékony szappanból nyomkodtam pár cseppet a csészébe, és azzal súroltam át, vagy ha szappan se volt, akkor egymás után többször lehúztam a vizet, és közben a csészét alaposan átdörzsöltem a kefével, majd egy marék vécépapírral az ülőkét, egy másik marékkal a kagyló szélét is letörölgettem, végül a papírból hosszabb csíkot téptem, és feltöröltem vele a vécé körül a padlót, ahol mindig lehet találni néhány száradó húgyfoltot, mert vannak, akiknek a farka vizelés közben csapkod, de mindez gyorsan ment, az egész nem tartott tovább két vagy három percnél, és nem tudom, hogy miért volt erre szükségem, de ezeket a műveleteket mindig, minden alkalommal el kellett végeznem, és persze gumikesztyű nélkül dolgoztam, mert gumikesztyű nem volt nálam, és mikor a farkamon megjelentek a foltok, akkor az is megfordult a fejemben, hogy esetleg a vécépucoláshoz lehet valami köze a dolognak, és akkor mondtam is a feleségemnek, hogy ki tudja, talán a vécék miatt van, ahol útközben vizelni szoktam, de a vécépucolásról hallgattam, erről persze egy szót se mondtam.

Mikor észrevettem, hogy a számolást eltévesztettem, hogy nem álltam meg hatvannál, hanem továbbmentem, és már kétszázvalahány másodpercnél jártam, akkor előbb hátat fordítottam az ablaknak, majd pedig leguggoltam, és újra elkezdtem számolni a másodperceket, mert végig akartam csinálni rendesen, ki akartam számolni a maradék tizenöt percet, hogy utána leszűrhessem végre a teát, úgyhogy leguggoltam, és csak számoltam, számoltam, számoltam, és mikor a guggolás kényelmetlenné vált, akkor leültem a padlóra, és ülve folytattam, egyre csak számoltam, és mikor hatvanhoz értem, akkor mindig kinyújtottam a következő ujjamat, és jó volt így, jó volt a perceket számolni az ablak alatt, mert tudtam, hogy amíg számolok, addig nem lehet baj, legfeljebb annyi, hogy a tea szétázik, de a mentának nem árt, ha szétázik, gondoltam, mert fel lehet önteni egy kevés vízzel, és akkor még többet ihatok, ami jó, mivel az orvosom azt mondta, hogy sokat kell innom, sok vizet és teát, én pedig megfogadtam a tanácsát, sokat ittam, sok vizet és teát, ezért sokat kellett vizelnem, és ez volt a lényeg, hogy sokat vizeljek, mert a vizelés, ahogy az orvosom mondta, segít megtisztítani a húgycsatornákat.

Miközben az ablak alatt ültem, és a perceket számoltam, az is megfordult a fejemben, hogy tulajdonképpen máshogyan is alakulhatott volna minden, mert a dolgok valószínűleg máshogyan alakultak volna, ha az orvosom lett volna az, aki közli velem az eredményeket, nem pedig a nagy mellű, feltornyozott hajú helyettese, csakhogy az orvosom nem dolgozott azon a héten, és nem dolgozott a következő hetekben sem, egy ideig a tupírozott hajú doktornő rendelt helyette, és a legkülönösebb az egészben az volt, hogy már akkor elkezdtem érezni a növekvő feszültséget, mikor még csak a soromra vártam a rendelőben, mert valahogy minden más volt, mint korábban, például az is más volt, hogy szokatlanul hosszú idő telt el, miután az előttem levő páciens kijött, mégse szólítottak, mégse hívtak be, a fehér köpenyes nők viszont egyre sűrűbben jöttek és mentek, és már nem tudom hányszor végigolvastam a rendelő ajtajára tűzött plakátot, mely egy babapúdert vagy egy babakrémet reklámozott, és többször megszámoltam a B betűket is ezen a plakáton, nem tudom, hogy miért éppen a B betűket számoltam meg, de valamit számolnom kellett, a feszültség ugyanis egyre nőtt bennem, és a köldököm táján előbb szorítást, aztán szúrást, majd pedig csikarást éreztem, ez a csikarás egyre erősebb lett, és végül ki kellett mennem a vécére, pedig ilyenkor már nem szívesen megy ki az ember, mert bármikor szólíthatják, mégis ki kellett mennem, és utána siettem vissza a helyemre, de a vécékagylót előbb még alaposan átdörzsöltem a kefével, és az ülőkét is letörölgettem egy papír zsebkendővel, azzal a papír zsebkendővel, melyet magam alá raktam, mielőtt leültem, és még jó, hogy volt nálam papír zsebkendő, mert ebben a vécében se papír, se szappan nem volt.

Ezt a papír zsebkendőt a feleségemtől kaptam, aki allergiás volt a virágokra, áprilistól októberig folyamatosan csöpögött az orra, úgyhogy a papír zsebkendőket nagy tételben vásárolta, ilyenkor én is kaptam tőle néhány csomaggal, habár az én orrom nem csöpögött, és nem nagyon használtam ezeket a zsebkendőket, legfeljebb a vécéket pucoltam velük, ha nem találtam papírt valamelyikben.

Most is letörölgettem a vécét magam után, alighanem ez volt az utolsó ilyen vécépucolás, és aztán siettem vissza a helyemre, de még mindig nem szólítottak, még mindig nem hívtak be, csak a fehér köpenyes nők jöttek és mentek, egymás kezébe adták a kilincset, az egyik bement, a másik kijött, majd aki kijött, hamarosan újra bement, hogy aztán együtt jöjjön ki az előzővel, és egy harmadik ment be helyettük, aki sokáig bent maradt, majd bement egy negyedik is, aki viszont gyorsan kijött, és persze máskor is előfordult, hogy egyik vagy másik doktornő átment egyik vagy másik rendelőbe, de úgy tűnt, hogy most nem erről van szó, vagy nem csak erről, és a szorítás végig megmaradt a hasamban, amíg a soromra vártam, ettől eltekintve viszont aránylag rendben voltam, és meg se fordult a fejemben, hogy ehhez a feszültséghez bármi közöm lehetne, hiszen eredetileg csak arról volt szó, hogy ha meglesznek az eredmények, akkor kapni fogok egy krémet, amitől a dolgok rendbe jönnek végre.

A négyesről nem mindig lehetett eldönteni, hogy jó vagy nem jó, de a kettesnél jobb volt, mindig jobb, pedig a négyes tulajdonképpen nem más, mint két kettes, és ha így nézzük, akkor kétszeresen rossznak kellene lennie, de nem volt rossz, inkább jó volt, a kettesnél mindig jobb, habár ezekben a dolgokban mindig van valamennyi bizonytalanság, mert például az ötös korábban jó volt, és mindig jót jelentett, ha egy szám ötösre végződött, a hatost viszont kerültem, mert a hatos rossz volt, és rosszat jelentett, ezért kerülnöm kellett, a kivizsgálások idején viszont kezdtek átalakulni ezek a dolgok, még ha ez nem is tűnt fel rögtön, mert kezdetben csak annyi tűnt fel, hogy egyre több szám végződik hatosra körülöttem, nemcsak a rendszámok, melyeket nézegettem, hanem a végösszegek is, ha fizettem valahol, mindig vagy majdnem mindig hatosra végződtek, és mivel a hatos abban az időben még nem jelentett jót, ezért arra gondoltam, hogy tényleg nagy bajban lehetek, és nagyon vigyáztam, nehogy valamit elszúrjak, úgyhogy mindig minden szabályt betartottam, ha pedig megláttam egy számot, ami mégse kettesre vagy hatosra végződött, akkor átmenetileg megnyugodtam, a kivizsgálások idején viszont kezdtek átrendeződni ezek a dolgok, aminek feltehetően több oka volt, de erről nem beszéltem a feleségemnek, nehogy hülyének nézzen, nem mondtam el neki, hogy az ötös és a hatos lassan helyet cserélt bennem, és most már a hatos volt a jó, az ötöst pedig kerültem.

A többi nem változott, a többi szám nagyjából ugyanazt jelentette, amit korábban jelentett, a négyes például továbbra is jobb volt, mint a kettes, és a negyedik orvos, aki megvizsgált, tényleg jobb volt a másodiknál, és jobb volt a harmadiknál is, pedig a negyediket nem magamtól kerestem fel, hanem a harmadik küldött el hozzá, mert a hármas is jó, vagy legalább jó irányba mutat, a kettes viszont rossz, mindig vagy majdnem mindig rossz, így tehát nem lehet véletlen, hogy éppen a második doktornő írta fel azt a zöldesbarna krémet, amitől a farkam tövig bevörösödött, és másnap reggelre felhólyagosodott, mint ahogy a rózsa levelei szoktak felhólyagosodni a gombabetegségektől, úgyhogy a második doktornőhöz vissza se mentem, pedig hullámos haja és mandulavágású szeme volt, de hiába volt szép, ha a panaszaimat hallgatva grimaszokat vágott, és meg se vizsgált rendesen, éppen csak ránézett, és aztán felírta a zöldesbarna kenőcsöt, amitől a farkam másnapra teljesen kikészült, úgyhogy nem mentem vissza hozzá, hanem bejelentkeztem a harmadik doktornőhöz, aki megnézte, megtapogatta, megfogta, majd pedig felírt egy újabb krémet, melytől a vörösség elmúlt, és néhány nap alatt a hólyagok is visszahúzódtak, de az eredeti tünetek nem változtak, az élénkpiros foltok és az apró sebek ugyanúgy ott voltak, és mikor visszamentem hozzá ellenőrzésre, akkor ez a harmadik doktornő nem foglalkozott velem tovább, hanem elküldött a negyedikhez, hogy miért, azt nem tudom, de attól kezdve a negyedik doktornőhöz jártam ellenőrzésre, ő lett a kezelőorvosom.

És mind a négy nő volt, ezt még nem mondtam, hogy mind a négy orvos, aki megvizsgált, nő volt, úgyhogy kezdtem megszokni lassan, hogy fehér köpenyes nőknek mutogatom magam, azon a napon viszont, mikor hosszú várakozás után végre behívtak, mégis zavarba jöttem, és kellemetlenül, majdnem kínosan éreztem magam, mert a kezelőorvosom helyettesén kívül három másik nő is volt a rendelőben, és köztük volt a kettes számú doktornő is, aki megint grimaszokat vágott, mikor beléptem, de még mindig nem gondoltam rosszra, mivel a kezelőorvosom se gondolt semmi rosszra, legalábbis nem mondta, mikor legutóbb nála jártam, hogy rosszra gondolna, hanem csak annyit mondott, hogy kétféle bőrbetegségre gondol, és hogy ezek közül egyik se veszélyes, inkább csak kellemetlenek, mondta, a szövettani vizsgálatot pedig azért kérte, hogy megtudja, a kettő közül melyikről van szó, vagyis minden okom megvolt rá, hogy nyugodt legyek, és abban bízzak, hogy most végre kapni fogok egy olyan krémet, amitől a dolgok rendbe jönnek, csak azt nem értettem, hogy miért remeg, miért szúr, miért csikar még mindig a hasam, de arra gondoltam, hogy ez talán a kettes számú doktornő miatt van, akinek a neve most nem jut eszembe, de úgy rémlik, hogy ötbetűs neve volt.

Ha nagyon akarnám, akkor megkereshetném a doktornő nevét, mint ahogy megkereshetném a zöldesbarna, ragacsos krém nevét is, melytől a farkam bevörösödött, és tele lett hólyagokkal, mert mindent eltettem, minden leletet, minden kezelőlapot, minden eredményt eltettem, elég sok papír összegyűlt, a nagy, fehér boríték, amelybe gyűjtöttem őket, végül dagadtra nőtt, úgyhogy megkereshetném a kettes számú doktornő és a zöldesbarna, ragacsos kenőcs nevét, de nem szívesen veszem elő ezt a borítékot, és nem szívesen nézem át ezeket a lapokat, mert kinek van kedve kotorászni abban, aminek alig várta a végét.

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Forgalmazza

Felhasznált betűtípus:
Libre Caslon Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0