PHILIP K. DICK

A JÖVŐ ORVOSA

Philip K. Dick: Dr. Futurity

Copyright © 1960 by Ace Books, Inc. Copyright renewed 1988
by Laura Coelho, Christopher Dick, and Isa Dick

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Dr. Futurity

First Vintage Books edition, New York, 2005

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-780-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-781-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina

Műfaj: science fiction

EGY

Ezeket a tornyokat nem ismerte. A színek is másnak tűntek. Egy pillanatra vakrémület fogta el… aztán nyugalom szállta meg. Hosszan beszívta a hideg, éjszakai levegőt, és nekilátott megfejteni, hol is van.

Egy domboldalon állt, amit szederbokrok és kúszónövények borítottak. Életben volt, és még kezében fogta a szürke fémtáskát. Próbaképpen leszaggatott pár indát maga előtt, és óvatosan előrearaszolt. Odafent csillagok ragyogtak. Hála istennek, csillagok…

Csak éppen ismeretlen csillagok.

Lehunyta a szemét, és kivárta, amíg az érzékei bizseregve életre keltek. Aztán a táskát szorongatva megkezdte fáradságos útját le a domboldalon, a kivilágított tornyok felé, amelyek úgy egy mérföldre lehettek.

Hol van? És miért van itt? Valaki valamilyen okkal idehozta, és letette?

A tornyok színe váltakozott, és ő szórakozottan elkezdte kikalkulálni a színváltás sémáját. Mire félútig ért, elég pontosan meg tudta jósolni. Ettől némileg jobban érezte magát. Végre valami, amit meg tud mondani, amibe bele tud kapaszkodni. A tornyok felett hajók cikáztak, sok rajnyi hajó, amely meg-megcsillant a váltakozó fényben. Gyönyörű látványt nyújtottak.

Ismeretlen látvány volt, de azért szép. És ez is valami. Szóval, ez nem változott. Logikai rendszer, szépség, hideg téli levegő késő éjjel. Megszaporázta a lépteit, megbotlott, aztán a fák közt átnyomakodva egy országút sima aszfaltjára ért ki.

Sietve megindult.

Szaporán lépdelt, közben a gondolatai céltalanul kavarogtak, hangok és képek töredékeit hozták vissza, egy hirtelen eltűnt világ utolsó darabjait. Elfogulatlanul, szenvtelenül töprengett rajta, hogy pontosan mi is történhetett.

Verőfényes reggel volt, Jim Parsons munkába indult. Mielőtt beszállt volna a kocsiba, megállt, és intett a feleségének.

– Kérsz valamit a városból? – kérdezte.

Mary a tornácon állt, kezét a köténye zsebébe dugva.

– Nem jut eszembe semmi, drágám. Felhívlak az intézetben, ha kell valami.

A meleg napfényben Mary haja gesztenyebarna színben ragyogott, akár egy villogó lángfelhő; ezen a héten ez a szín dívott a háziasszonyok között. Mary kicsinek és karcsúnak látszott a zöld pantallóban és testhez simuló foilitpulóverben. Parsons megint intett neki, még egy pillantást vetett csinos feleségére, földszintes stukkóházukra, a kertre, a járóköves ösvényre, a távolban emelkedő kaliforniai hegyekre, aztán beugrott az autóba.

Rákanyarodott az útra, majd hagyta, hogy az autót a San Franciscó-i vezérsugár kormányozza északnak. Ez biztonságosabb megoldás volt, főleg a 101-esen. És sokkal gyorsabb is. Őt nem zavarta, hogy az autóját száz mérföldről irányítják. A tizenhat sávos autópályán száguldó összes autót vezérsugár kalauzolta, azokat is, amelyek vele egy irányba tartottak, és azokat is, amelyek szemből érkeztek a párhuzamos déli autópályán Los Angelesbe. Ez a rendszer szinte nullára csökkentette a balesetek lehetőségét, ami azt jelentette, hogy gyönyörködhet az oktató célzatú hirdetésekben, amiket különféle egyetemek állítottak az út mentén. Azok mögött pedig a tájban.

Üde, gondozott és vonzó vidék volt, amióta Cantelli elnök államosította a szappan-, autógumi- és szállodaipart. Többé nem csúfítják el hirdetőtáblák a hegyeket meg a völgyeket. Nem kell sok idő, és az összes iparág a tíz emberből álló Gazdasági Tervezőbizottság kezébe kerül, amely a Westinghouse kutatóiskolák égisze alatt működik. No persze, az orvoslás már más kérdés.

Megpaskolta a másik ülésen heverő fémtáskát. Az ipar egy dolog, a szakemberek egy másik. Az orvosokat, ügyvédeket, festőket, zenészeket senki nem fogja államosítani. Az elmúlt évtizedekben a technokraták és szakemberek fokozatosan irányításuk alá vonták a társadalmat. 1998-ra üzletemberek és politikusok helyett racionálisan képzett tudósok…

Valami felkapta az autót és lehajította az útról.

Parsons felsikoltott, ahogy az autó szédítőn pörögve a padkára sodródott, majd nekicsapódott a bokroknak és a hirdetőtábláknak. A vezérlősugár meghibásodott. Ez volt az utolsó gondolata. Interferencia. Fák és sziklák bukkantak fel, rohantak felé. Fém és műanyag sikolya; a saját hangja; kaotikus és lármás mozgás. Aztán az émelyítő becsapódás, ahogy a jármű összegyűrődött, akár egy tejesdoboz. Homályosan észlelte, hogy az autó összes biztonsági berendezése késve bekapcsol, kipárnázza őt, és körülveszi a tűzoltóspray illata…

Kirepült az autóból a szürke, kavargó semmibe. Emlékezett, hogy lassan forgott – úgy ért a földre, akár egy súlytalan, sodródó részecske. Minden lelassult, akár egy ócska magnóban a szalag. Nem érzett fájdalmat. Nem érzett a világon semmit. Alaktalan, sűrű köd bugyolálta be.

Sugárzó mező. Valamilyen fénynyaláb. Az erő, amely megzavarta a vezérlősugarat. Erre jött rá, ez volt az utolsó tudatos gondolata. Aztán sötétség borult rá.

Még mindig markolta a szürke táskát.

Előtte kiszélesedett az országút.

Fények hunyorogtak körülötte, a jelenléte ébresztette fel őket. Sárga és zöld pontok ernyője mutatta neki az utat. Az út más utak bonyolult hálózatába futott, leágazások vesztek bele a sötétbe. Csak tippelni tudott, merre vezetnek. A hálózat középpontjában megtorpant, és megbámult egy táblát, amely azonnal életre kelt, nyilvánvalóan az ő kedvéért. Hangosan olvasta az ismeretlen szavakat:

– „DIR 30c É; ATR 46c É; BAR 100c D; CRP 205s D; EGL 67c É.”

Az É és a D nyilván az észak és dél, de a többi nem jelentett neki semmit. A c valamiféle mértékegység lehetett. Ez is egy változás, a mérföldet ezek szerint már nem használták. A mágneses sarok referenciapont maradt, de ez nem vidította fel.

A felette és mögötte húzódó utakon valamiféle járművek haladtak. Fénypöttyök. A város tornyaihoz hasonlóan úgy változott a színük, ahogy a hozzá való térbeli viszonyuk.

Végül lemondott róla, hogy megfejtse a táblát. Úgyis csak azt árulta el, amit már tudott, vagyis, hogy előreugrott az időben. Mégpedig jó nagyot. Megváltozott a nyelv, a mértékegységek, az egész társadalom.

A legalsó útról egy rámpa fokain felkapaszkodott a következő szintre. Onnan gyorsan fellendült a harmadikra, majd a negyedikre. Innen már át tudta tekinteni a várost.

A hatalmas és gyönyörű épületsokaság lélegzetelállító látványt nyújtott. Hiányzott az ipari létesítmények gyűrűje, a kémények és tartályok erdeje, amelyek még San Franciscót is elcsúfították. Parsons teljesen elérzékenyült, ahogy ott állt a rámpán a hideg éjszakában, körülötte suhogott a szél, odafent ragyogtak a csillagok, és hunyorogtak a mozgó járművek színfoltjai. A látványba belesajdult a szíve. Továbbindult, igyekezett összeszedni magát. Lassanként visszatért a kedve. Mit talál majd? Milyen világot? Akármilyet, boldogul majd benne. Az a diadalmas gondolat dobolt a fejében: Orvos vagyok. Pokoli jó orvos. Ha más lenne a helyemben…

Orvosra mindig szükség van. Megtanulja majd a nyelvet – világéletében jó nyelvérzékkel dicsekedhetett – és a társadalmi szokásokat. Megtalálja majd a helyét, és kihúzza addig, amíg rá nem jön, hogyan került ide. Végül pedig természetesen visszajut a feleségéhez. Igen, gondolta, Marynek tetszeni fog ez a történet. Talán használhatja majd azt az erőt, amely idehozta, és áttelepítheti a családját ebbe a városba…

Parsons megragadta a szürke fémtáskát, és sietve nekiindult. Ahogy lihegve szaporázott a lejtős úton, alatta levált egy néma színfolt a szalagról, elemelkedett, és egyenesen feléje tartott. A folt kétségtelenül őt szemelte ki. Parsons már kitérni sem tudott, egyszerűen lefagyott; a szín feléje száguldott, és látszott, hogy nem fogja elvéteni.

– Állj! – üvöltött fel. Ösztönösen felkapta a karját, és eszeveszetten hadonászott a növekvő színfolt előtt, amely már olyan közel ért, hogy betöltötte a látóterét, és elvakította.

A micsoda elsüvített mellette, és ahogy megcsapta a jármű forró menetszele, Parsons egy arcot látott, ami kibámult rá. Méghozzá vegyes érzelmekkel bámult: derűsen, ugyanakkor döbbenten.

Parsonsnak támadt egy megérzése. Alig tudta elhinni, de a saját szemével látta: a jármű vezetője meglepődött, hogy üvöltve integetett, amikor az el akarta gázolni.

A jármű visszafordult, ezúttal lassabban; a sofőr kidugta a fejét, úgy bámult Parsonsra. Finoman megállt mellette, a jármű motorja halkan duruzsolt.

– Hin? – kérdezte a sofőr.

Parsons fején átfutott a gondolat: De hát nem is stoppoltam. Fennhangon azt mondta:

– Maga majdnem elütött. – Remegett a hangja.

A sofőr a homlokát ráncolta. A változó színektől az arca előbb sötétkék, majd narancssárga lett. Parsons lehunyta a szemét. A volánnál ülő férfi megdöbbentően fiatal volt. Szinte még gyerek. Mintha rossz álom lenne az egész: ez a fiú, aki még soha nem látta őt, előbb majdnem elütötte, aztán a legnagyobb nyugalommal felajánl neki egy fuvart.

A jármű ajtaja félresiklott.

– Hin – ismételte a fiú, de nem parancsoló hangon, hanem udvariasan.

A még mindig reszkető Parsons szinte ösztönösen beszállt. Az ajtó becsukódott, és az autó meglódult. A gyorsulás belepréselte Parsonst az ülésbe.

A mellette ülő fiú mondott valamit, amit Parsons nem értett. A hangjából az érződött, hogy még mindig csodálkozik, még mindig értetlen, és bocsánatot akar kérni. És továbbra is nagyra nyílt szemmel bámulta.

Ez nem játék, értette meg Parsons. Ez a fiú tényleg el akart ütni, meg akart ölni. Ha nem integetek neki…

És amint integettem, a fiú megállt.

Azt hitte, akarom, hogy elüssön!

KETTŐ

A fiú lezseren, magabiztosan vezetett. Az autó most a várost célozta meg; a fiú hanyatt dőlt, és elengedte a kormányt. Szemmel láthatóan egyre inkább kíváncsi lett Parsonsra. Az ülését úgy fordította, hogy Parsons felé nézzen, és fürkészőn méregette. Felnyúlt és felkapcsolta a belső világítást, hogy mindketten jobban látszódjanak.

A fényben végre Parsons is szemügyre vehette a fiút, és megdöbbentette, amit látott.

Fényes és hosszú, sötét haj. Kávészínű bőr. Lapos, széles arccsont. Mandulaszín szem, amely a visszatükrözött fényben vizesen csillogott. Erős vonalú orr. Római?

Nem, gondolta Parsons, inkább hettita. És a fekete haj…

Nyilván több faj keveredik benne. Az arccsont mongol származásra utal. A szem mediterrán ősökre. A haj valószínűleg afrikai eredetű. A vörösesbarnán fénylő bőr netán polinéz?

A fiú ruháján – bordó, kétrészes köntöst és papucsot viselt – egy hímzett címer keltette fel Parsons figyelmét. Egy stilizált sas.

Sas. Egl. Vagyis eagle – az ő nyelvén, angolul. És a többi. Dir, az deer; őz. Bar: bear; medve. A többit nem tudta kitalálni. Mit jelenthet ez az állatszótár? Szóra nyitotta a száját, de a fiú megelőzte.

– Whurvenis a tardus? – kérdezte még nem egészen felnőtt hangján.

Parsons megdöbbent. A nyelv ugyan ismeretlen volt számára, mégsem teljesen idegen. Meghökkentően természetesen csengett; nem kellett sok, hogy megértse.

– Tessék? – kérdezett vissza.

A fiatalember átfogalmazta:

– Yekleidisnovaeensagisnovate. Whuriccidihist?

Parsonsnak kezdett derengeni. A fiúban nemcsak több rassz keveredett, hanem több nyelv is. Az alapja latin lehetett, és talán egy mesterséges nyelv; a legismerősebb elemekből állt össze. A szavakon töprengve Parsons arra jutott, hogy a fiú arra kíváncsi, miért van idekint ilyen későn, és miért van ilyen furcsán öltözve. És miért így beszél. Egyelőre azonban nem akaródzott válaszolni neki; megvoltak a saját kérdései.

– Azt akarom tudni – mondta lassan és tagoltan –, hogy miért akart elütni.

A fiú pislogott, majd akadozva azt felelte:

– Whurik… – Aztán elhallgatott. Láthatóan nem értette Parsons szavait.

Vagy a szavakat értette, csak magát a kérdést nem? Parsons még jobban elhűlve arra gondolt, hogy a válasznak talán evidensnek kéne lennie. Magától értődőnek. Persze hogy meg akart ölni. Nem ezt csinálja mindenki?

A rémület a lénye mélyéig hatolt. Le kell döntenie a nyelvi korlátot. Meg kell értetnem magam, gondolta, méghozzá most azonnal.

– Beszéljen tovább – kérte a fiút.

– Sag? – ismételte a fiú. – Iksagyer, yemeinst?

Parsons bólintott.

– Pontosan. – Egyre közeledett a város. – Ahogy mondja. – Haladunk, gondolta komoran, és minden idegszálával figyelt, miközben a fiú akadozva tovább gagyogott. Haladunk, csak nem tudom, elég lesz-e az idő.

Egy széles rámpán áthajtottak a várost körülvevő vizesárkon, bár a futó pillantás alapján Parsons pusztán díszároknak vélte. Egyre több autó bukkant fel, amelyek elég lassan mozogtak, és most már gyalogosokat is látott. Tömegek jártak a rámpákon, ki-be áramlottak a tornyokba, a járdákon tolongtak. Csak fiatalokat látott, olyan korúakat, mint a mellette ülő fiú. És nekik is sötét bőrük, lapos arccsontjuk és köntösük volt. Címerekből többfélét látott, mindegyik állatot ábrázolt: ragadozót, halat vagy madarat.

Miért? Totemtörzsek szerint szerveződő társadalom lenne? Vagy különböző fajok? Vagy valami fesztivál zajlik? De testileg hasonlók voltak, így el kellett vetnie az elméletét, hogy minden embléma más fajt képvisel. A népesség véletlenszerű felosztása?

Valamiféle játék?

Férfiak és nők egyaránt hosszú hajat viseltek, befonva és hátul megkötve. A férfiak jóval nagyobb termetűek voltak a nőknél, orruk és álluk határozott vonalú. A nők nevetve és fecsegve sétálgattak, a szemük csillogott, az ajkuk fényes és csábító, szokatlanul telt. De olyan fiatalok, szinte még gyerekek. Vidám, nevetgélő fiúk és lányok. Egy kereszteződésnél lógó lámpa adta az első teljesen fehér fényt, amivel ebben a világban találkozott; a nyers fényben azt látta, hogy a férfiak és nők ajka nem is vörös, hanem fekete. És nem a fény miatt. Festék lehetett. Mary is állandóan divatszínre festette a haját…

Ebben a leleplező fényben a fiú új kifejezéssel bámult rá. Közben megállította az autót.

– Agh – nyögött fel a fiú, és az arckifejezését nem lehetett félreérteni. Hátrahúzódott, és a kocsi ajtajához lapult. – Ye… – Dadogva kereste a szavakat, és végül felkiáltott, de olyan hangosan, hogy több járókelő arra kapta a fejét: – Yebistsick!

Az utolsó szó Parsons nyelvéből származott, azonnal felismerte: sick, azaz beteg. Maga a hangnem és a fiú arckifejezése minden kétséget kizárt.

– Beteg? Miért lennék beteg? – kérdezte Parsons hökkenten és védekezőn. – Határozottan merem állítani, hogy…

A fiú nem hallgatta végig, fröcsögve vádaskodott tovább. Parsons néhány szót már ki tudott venni. Végre kezdett ráérezni a nyelvre, és ezt szűrte le: most, hogy végre tisztán látta őt, a fiút undor fogta el. Szinte hisztérikusan ontotta a vádakat, miközben Parsons tehetetlenül ült. És egyre több ember gyűlt az autó köré.

Parsons mellett félresiklott az ajtó: a fiú megnyomott egy gombot a műszerfalon. Ki vagyok tessékelve, értette meg Parsons. Még egyszer megpróbálta félbeszakítani a tirádát.

– Nézze… – kezdte, de aztán elhallgatott. Az autó körül álló emberek arcán ugyanolyan kifejezés jelent meg, amikor meglátták, mint korábban a fiúén. Ugyanaz a szörnyülködés és rémület. Ugyanaz az undor. Az emberek mormolni kezdtek, és látta, hogy egy nő int valamit a hátul állóknak, akik nem látták őt. A nő a saját arcára mutatott.

A fehér bőröm!, értette meg Parsons.

– Itt akar kitenni? – kérdezte a fiút, és a mormoló tömegre mutatott.

A fiú habozott. Még ha nem értette is Parsons szavait, a jelentésüket sejtette. A tömegből ellenségesség áradt, ahogy az emberek egymást lökdösve igyekeztek jobban látni Parsonst, és a fiú is megérezte ezt; ő is hallotta a dühös hangokat, és látta a céltudatos mozgást.

Az ajtó surrogva a helyére csusszant, és becsukódott Parsons mellett. A fiú előrehajolt, és megragadta a kormányt; az autó azonnal megindult.

– Kösz – mondta Parsons.

A fiú nem válaszolt, rá sem nézett, csak gyorsított. Elértek egy felfelé vezető rámpát; a jármű felrobogott rajta, majd a tetején vízszintesbe billent. A fiú kinézett, és majdnem teljesen lelassított. Parsons egy sokkal kevésbé megvilágított utat látott tőlük balra. Az autó arra tartott, és megállt a félhomályban. Itt szegényebb, dísztelenebb épületek álltak. És sehol nem volt egy lélek sem.

Az ajtó ismét félresiklott.

– Köszönöm – mondta Parsons, és remegve kiszállt.

A fiú becsukta az ajtót, és az autó elsüvített. Egy pillanat alatt eltűnt szem elől. Parsons ott állt egyedül – még mindig egy kijelentést vagy kérdést fogalmazott, maga sem tudta. Hirtelen újra felbukkant az autó; lassítás nélkül elszáguldott mellette, és újra beterítette a forró kipufogófüsttel. Parsons hátrapördült, nehogy a reflektor eltalálja. Az autóból kirepült valami, és a lábához esett.

A fémtáskája. Az autóban hagyta.

Leült az árnyékba, kinyitotta a táskát, és megvizsgálta a tartalmát. Ránézésre semmi nem tört el, nem sérült meg. Hála istennek.

Szerencsére a fiú egy raktárnegyedben tette ki. Csupa épületmonstrum vette körül, az óriási duplaajtókat a jelek szerint nem emberi forgalomra tervezték, hanem jókora járműveknek. És maga körül az aszfalton mindenféle szemét homályos körvonalát látta.

Felvett egy papírlapot. Politikai röpirat lehetett. Elítélt valakit vagy valamilyen pártot. Itt-ott felismert pár szót, a szintaxis elég egyszerűnek tűnt; ragozó nyelv volt, mint a spanyol vagy az olasz, egy-egy angol szóval. Írott formában jóval könnyebben értette. Eszébe jutott a kötelező olvasmányként kapott sok orosz és kínai orvosi szöveg, a kéthavi folyóirat a hatnyelvű kivonatokkal. Egy orvosnak ezzel is meg kellett birkózni. A La Jolla Egyetemen nemcsak németül, oroszul és kínaiul kellett olvasnia, hanem franciául is, azon a nyelven, amely már elvesztette a fontosságát, de a hagyomány még rájuk kényszerítette. A felesége pedig annak idején tanult ógörög nyelven olvasni.

Szóval, a sok nyelv problémája megoldódott, gondolta. Egyetlen szintetikus nyelvbe olvadt össze mind, és ez az a nyelv.

Szükségem van egy rejtekhelyre, döntött. Amíg felmérem a helyzetet. Egy helyre, ahol nem vagyok ennyire sebezhető. A sötét, néma épületek kihaltnak tűntek körülötte. Az utca végén a különféle fények és az apró, távoli alakok vásárlónegyedet jeleztek, ahol még zajlott az élet.

Egy utcalámpa tompa fényénél lépkedett, óvatosan kerülgette az egyik rakodódokk mellett eldobált kartondobozokat. Aztán nekiment egy szemetesnek, amiből tompa, csikorgó hang hallatszott. A tartályból szinte kicsorduló szemét forogni kezdett, és Parsons megértette, hogy véletlenül újraindította a mechanizmust. Automatikusan kellett volna működnie, feldolgozni a szemetet, amint belekerült, de nem tartották karban.

Betonlépcső vezetett le egy alagsori ajtóhoz. Lement, és lenyomta a rozsdás kilincset. Zárva volt. Még szép. Biztos raktár.

A félhomályban lehajolt, kinyitotta a táskáját, és kivette a sebészpakkot. Önálló áramforrással működött; bekapcsolta. A szerszámok világítani kezdtek; annyi fényt adtak, hogy vészhelyzetben is lehessen velük dolgozni. Ügyesen benyomott egy pengét a foglalatba, majd megszorította. A penge halk zümmögéssel belevágott a zárba. Parsons szorosan odaállt, hogy tompítsa a hangot.

A penge kiszabadult; levágta a zárat. Gyorsan szétszedte a szerszámot, és visszatette a táskába. Két kézzel finoman megrántotta az ajtót.

Nyikorogva kinyílt.

Keresek egy rejtekhelyet, gondolta, ahogy belépett. A táskában volt pár hámtapasz égési sebek kezelésére. Gondolatban már kiválasztotta, melyik aszeptikus spraytől kap sötétebb színt a bőre; meg sem tudják majd különböztetni a…

Hunyorogva megtorpant a hirtelen fényárban. Szó sem volt elhagyatott raktárról. Meleg levegő és ételillat fogadta. Egy férfi állt kancsóval a kezében, éppen italt töltött egy nőnek, mozdulat közben dermedt meg.

Heten-nyolcan néztek farkasszemet vele. Néhányan széken ültek, mások álltak. Nyugodtan, meglepetés nélkül nézték. Nyilván számítottak rá: hallották, hogy odakint vágja a zárat.

A kancsót tartó férfi megmozdult, és teletöltötte a nő poharát. Halk beszélgetés kezdődött vagy inkább folytatódott. Parsons jelenléte, felbukkanásának módja láthatóan nem hökkentette meg ezeket az embereket.

Egy közelebb ülő nő mondott neki valamit. A dallamos szavak többször ismétlődtek, Parsons mégsem tudta megfejteni, mit jelentenek. A nő neheztelés nélkül rámosolygott, és újra megismételte, ezúttal lassabban. Parsons megértett egy szót, majd még egyet. A nő határozottan, de udvariasan közölte, hogy vissza kell tennie a zárat.

– …és csukja be, kérem – fejezte be. – Az ajtót.

Parsons szégyenkezve hátranyúlt, és behúzta az ajtót.

Egy fess fiatalember hajolt előre, és azt mondta:

– Tudjuk, ki maga.

Legalábbis Parsons így értette.

– Igen, tudjuk – mondta egy másik férfi. Többen bólogattak.

Az ajtó közelében ülő nő azt mondta:

– Maga a… – De itt olyan szó következett, amit Parsons nem értett. Mesterségesen csengett, inkább szakzsargonnak hangzott, mint nyelvnek.

– Úgy van, az bizony – erősítette meg egy másik.

– De minket nem zavar – tette hozzá egy fiú.

Ebben mind egyetértettek.

– Mert mi nem vagyunk itt – folytatta a fiú. Fehér fogsora szinte szikrázott.

– Nem bizony, nem vagyunk itt! – helyeseltek kórusban.

– Ez csak egy illúzió – magyarázta egy karcsú nő.

– Illúzió – visszhangozta két férfi.

– Mit mondtak, ki vagyok? – kérdezte Parsons bizonytalanul.

– Ezért nem félünk – mondta az egyik ember, legalábbis Parsons így értette.

– Félni? – Rögtön éberebb lett.

– Értünk jött – mondta az egyik lány.

– Igen – értettek egyet látható örömmel, szaporán bólogatva. – De hiába.

Összetévesztenek valakivel, gondolta Parsons.

– Érintsen meg – kérte az ajtónál ülő nő. Letette az italát, és felállt. – Igazából nem vagyok itt.

– Egyikünk sincs itt – mondták többen is. – Érintse csak meg, rajta.

Parsons képtelen volt megmozdulni. Nem értem, gondolta, egyszerűen nem értem.

– Jól van, akkor megérintem én – mondta a nő. – A kezem majd áthatol a karján.

– Mintha levegő lenne – magyarázta egy férfi derűsen.

A nő Parsons felé nyúlt karcsú, sötét ujjaival, egyre közelebb ért a karjához. Mosolygott, szemében derű táncolt, majd ujjait Parsons karjára tette.

Ujjai nem hatoltak át Parsons karján. A nő szája elnyílt a döbbenettől.

– Ó… – rebegte.

A helyiségben néma csend lett. Mind döbbenten bámulták Parsonst.

Végül az egyik férfi halkan megszólalt:

– Ténylegesen megtalált bennünket.

– Fizikailag itt van – mormolta az egyik nő. Szemében vad félelem táncolt. – Itt van, ahol mi. Az alagsorban.

Értetlenül bámultak Parsonsra, ő pedig nem tudott mást tenni, mint viszonozta az értetlen tekinteteket.

HÁROM

A kínos csendet végül az egyik nő törte meg, aki lerogyott egy székbe, és azt mondta:

– Azt hittük, hogy maga a Fingal Streeten van. A Fingal Streetre szerveztük a kivetítést.

– Hogy talált meg bennünket? – kérdezte az egyik férfi, de közben a többiek kamaszos hangjukon heves eszmecserébe kezdtek.

Parsons elég sokat megértett a repkedő szavakból. Egy találkozó. Titkos találkozó, itt a raktárnegyedben. Olyan biztosak voltak a rejtekhelyben, hogy az érkezését fel sem fogták.

Supo. Ezt a szót használták őrá.

– Nem vagyok supo – szólalt meg Parsons nagyon óvatosan. Akármit jelentsen is, gondolta.

Azok azonnal felkapták a fejüket. Minden tekintet rászegeződött, az összes nagy, fekete, fiatal szempár.

– Ki más fúr meg ajtókat? – kérdezte egy férfi keserűen.

– És nemcsak fúr – tette hozzá egy lány –, hanem maszkot is visel.

Bólogattak. Izgatottságukba neheztelés vegyült.

– Azt a bizarr fehér maszkot – csóválta fejét egy másik lány.

– Legutóbb nekünk volt maszkunk – mondta egy férfi.