Ray Nayler: The Mountain in the Sea

Copyright © 2022 by Ray Nayler

Hungarian translation © Sepsi László, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ray Nayler: The Mountain in the Sea

Farrar, Straus and Giroux, New York, 2022

Fordította: Sepsi László

ISBN: 978 963 598 291 2

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Abby Kagan

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kótai Kata, Friedrich Zoltán

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction, thriller

Anyának és Lydiának

I
Kválék

Az élő idegrendszerben nincs csend. Minden elevenen töltött pillanatunkban a kommunikáció elektromos szimfóniája áramlik keresztül az idegsejtjeinken. Úgy épültünk fel, hogy kommunikáljunk.

Csak a halál hoz csendet.

Dr. Ha Nguyen: Hogyan gondolkodnak az óceánok?

1

ÉJSZAKA. A HO SI MINH Autonóm Kereskedelmi Zóna harmadik kerülete.

A kávézó műanyag előtetőjéről patakokban csorgott a víz. Menedéke alatt konyhai kipárolgásokba és emberi beszédhangokba burkolt pincérek jártak az asztalok között gőzölgő levesestálakkal, jegeskávéval teli poharakkal és üveges sörökkel.

Az esőfüggöny mögött elektromos motorkerékpárok suhantak, akár a világító halak.

Inkább ne gondolj halakra.

Lawrence az asztal túloldalán ülő nő felé fordult, aki egy gerezd lime-ot húzott végig az evőpálcikáján. Az arca helyén az abglanz identitásvédő színkavalkádja örvénylett.

Mintha víz alatt lenne…

Lawrence körmei a tenyerébe vájtak.

– Elnézést… van másik beállítás ezen az izén?

A nő állított valamin. Az abglanz egy jellegtelen női arcra váltott. Lawrence ki tudta venni a valódi arc halovány körvonalait, a felszín alatt lebegtek.

Lebegtek…

– Általában nem használom ezt a beállítást. – Az abglanz rezgései érzelemmentessé tették a nő hanghordozását. – Az arcok nyugtalanítóak. A legtöbben a homályosítást kedvelik.

A szájához emelte az evőpálcikákat. A tészta eltűnt a digitális álarc csillogó felülete alatt. Mögötte látszott egy másik száj és egy fogsor árnyéka.

Ne nézz rá. Csak vágj bele.

– Oké. A sztorim. Ezért vagyunk itt. Tíz… nem, tizenegy éve költöztem a szigetcsoportra. Előtte egy búvárüzletben dolgoztam Nha Trangban. Amikor megérkeztem, Con Daón csak két búvárbolt üzemelt: az egyik egy drága hotelben a nyugatiak számára, és egy másik, kisebb vállalkozás, de annak nem ment jól a szekér. Felvásároltam. Fillérekért. Con Dao álmos hely… alig lakják, kevés a turista. A helyiek szerint kísértetek járják.

– Kísértetek?

– Régen az egész sziget börtön volt. A temetőkben ellenzékiek generációi fekszenek, akiket valamelyik kormány kínhalálra ítélt. Rosszabb helyen nem is indíthatnék vállalkozást, igaz? Meglehet. De arra jó, ha az ember csak talpon akart maradni, és megélni. Nyilván megvoltak a maga problémái… nem is kevés. Gyakorlatilag a Globális Természetvédelmi Parkhoz tartozik az egész szigetcsoport, mind a szárazföld és az óceán. Szigorúan tilos a halászat és a vadászat. Még egy ENSZ-hez tartozó jogvédő szervezet is előkerült évente egyszer, hogy írjon egy jelentést. De valójában mindig jártak halászhajók a szigetek között, belegabalyodtak a korallzátonyba a vonóhálóik, és ciánt meg dinamitot használtak. Ráadásul az összes parkőr korrupt volt. Még szép, olyan fizetés mellett? Kereskedtek teknőstojásokkal, a korallzátonyon élő halakkal, amire csak rá tudták tenni a kezüket. A helyiek is benne voltak: szigonyos halászat, szabadtüdős merülés kagylóért. Son, az asszisztensem szabadtüdős búvárként dolgozott.

– Ő most hol van?

– Már mondtam… fogalmam sincs. Megszakadt a kapcsolatunk a kitelepítés után.

– Ő volt magával a csónakban? Az incidens napján?

– Igen, épp rá akartam térni. – Kerülgetem, mint macska a forró kását. – A roncs egy acélborítású thai teherhajóé, hatvan méter hosszú. A huszadik század végén süllyedt el. Az egyetlen roncs Vietnámban, amelybe merülés közben be lehet jutni. Csak húsz méter mélyen fekszik, de általában rosszak a körülmények. Erős sodrás, alacsony láthatóság. Kizárólag olyan vendégeknek való, akik tudják, mit csinálnak. Nem sok ilyen turistával találkozni Con Daón, úgyhogy évek óta nem jártunk arra. Reggel merültünk. Holtszezonban. Gyenge, olyan kétméteres látótávolság mellett. De a fickó le akart menni egy roncshoz. Úgyhogy a vízbe ugrottunk, és elindultunk lefelé. Csak ő meg én.

Lawrence elhallgatott.

– Túldramatizálom ahhoz képest, hogy milyen volt. Pedig nem volt drámai. Rutinmerülés. Tintahalak és fekete lazacok ütköztek nekünk. Pocsék láthatósági viszonyok uralkodtak. Már majdnem elértük a roncsot, amikor úgy döntöttem, lefújom. De mire megfordultam, a fickó eltűnt. Ez normális dolog. Ilyen látási viszonyok között az ember folyton szem elől téveszti a másikat. Csak egy helyben kell maradni. Ha valaki keresni kezdi a többieket, könnyen eltévedhet. Viszont öt perc után aggódni kezdtem. Visszakövették az útvonalamat a teherhajó korlátja mentén. A fickó tudja, mit csinál, ezt mondogattam magamnak. Nem menne be a roncsba nélkülem. Meghibásodott a felszerelése? Úgy döntött, visszamegy a felszínre? Elindultam felfelé, arra számítottam, hogy odafent lebegve rátalálok. Odakiáltottam Sonnak a hajóban, megkérdeztem tőle, hogy látta-e. Semmi. Megint lemerültem. Éreztem, hogy kezdek pánikba esni. A lenti körülmények csak rontottak rajta: zavaros víz, teli homályos körvonalakkal. Halak úszkáltak az arcom előtt. Végül bementem a roncsba. Sehol máshol nem lehetett. Odabent már nem tartott sokáig megtalálni. Nem jutott messzire: a teste megakadt egy közlekedő alatt a központi rakodótérben. Egy seb volt a halántékán. A halak máris elkezdtek húsdarabokat kiharapni belőle. Felvittem a felszínre. Son az újraélesztés mellett kardoskodott. De én tudtam, hogy meghalt. Halott volt, amikor rátaláltam.

– Mit gondol, hogyan halt meg?

– Nem a seb miatt… az nem volt mély. Megfulladt, mert valami ellopta a szabályozóját, a maszkját, az oxigéntartályát, mindenét. Amikor elvették a felszerelését, biztosan pánikba esett, beütötte a fejét, és elvesztette az eszméletét. Maszk és szabályozó nélkül nem húzhatta sokáig.

– És a szabályozó? Az oxigéntartály? A maszk? Megtalálta őket?

Az arc elmosódott fényképre emlékeztető érzelemmentessége, a módosított beszédhang színtelensége miatt Lawrence újra a szigeten érezte magát. Amikor újra meg újra el kell mondania a történetet. A parkőröknek, a rendőröknek, a riportereknek. Vádaskodás, hitetlenkedés – és végül a közöny.

– Nem találtuk meg őket.

– De átkutatta a hajót?

– Nem. Nem kutattam át. Erről hazudtam.

– Hazudott?

– Nem tudtam visszamenni. Azt mondtam a rendőröknek, hogy kerestük a felszerelését, átkutattuk az egész roncsot, de… nem így történt. Féltem tőle. Elmaradt a rendes keresés.

A nő hallgatott egy darabig.

– Értem. És utána mit tett?

– A konkurens búvárüzlet kihasználta a halálesetet, és elüldözte a vendégeimet. A vállalkozásom kezdett tönkremenni. De végső soron nem számított. Három hónappal az incidens után megkezdődött a kitelepítés. Csak hogy tisztázzuk… örülök, hogy maguk megvették a szigetet. Most már legalább tudom, hogy meg fogják védeni. Ismerem Con Dao minden centiméterét: az összes elpusztított zátonyt, az összes, engedély nélkül kifogott halat. Így a legjobb. Hozzanak ki mindenkit, zárják le az egész szigetcsoportot. Őrizzék. Csak így lehet megvédeni. Az elsők között voltam, akik elfogadták az ajánlatukat, és eljöttem onnan. Bőkezű kárpótlás, tiszta lap. Talán szerencsém volt.

Talán. Ahogy az esőben elsétált a kávézótól, Lawrence már nem volt ebben annyira biztos. A tamarinduszfák susogtak a szélben. Az esőkabátja oldalán volt egy szakadás, és érezte, hogy a nedves folt terjed a ruháin, hűvösen hozzáér a bőréhez.

„Mit látott?” Folyton ezt kérdezték tőle – a parkőrök, a rendőrök, a riporterek. Mit látott?

Semmit. Nem látott semmit. De nem bírt szabadulni az érzéstől, hogy valami viszont látta őt.

És ez az érzés vele maradt. Örült, hogy elhagyta a szigetet. De nem volt elég eljönni – az érzés minden alkalommal visszatért, amikor az óceánra gondolt.

Con Dao volt az otthona – az első egész életében. A hajónál történtek ezt vették el tőle. Ezt a történetet akarta korábban elmondani. De a nő a DIANIMA-tól amúgy sem értette volna.

Tényleg a DIANIMA-tól jött? Egy szóval sem állította, nem igaz?

Nem számít. Lehet, hogy a DIANIMA-tól jött, lehet, hogy egy konkurens vállalattól. A HSMAKZ-ben nyüzsögtek az ipari kémek, egymást érték a nemzetközi konspirációk.

Egy héttel ezelőtt elment Vung Tauba, az óceánhoz. Hónapok óta nem látta a vizet, arra gondolt, ideje újra úszni. De kijött az óceánból, mielőtt a hullámok a derekáig értek volna, kért egy italt a strand büféjében, aztán visszament a hotelszobájába, és idő előtt kijelentkezett.

Soha többé nem fog merülni.

Visszamegy az immár a harmadik kerületben lévő kis lakásába, és nézi, hogyan apad a DIANIMA „bőkezű ellentételezése”, miközben ő nem tud rájönni, merre tovább.

Kétsaroknyira a kávézótól rátörtek a görcsök, a járdára zuhant. Megállt egy motorkerékpár. Egy idegen keze a testén. Női hang.

– Jól van? Uram!

Látótere akár egy homályos alagút, megtelve esővel.

– Hívjon segítséget. Kérem. – Aztán meglátta a nő kezében a fecskendőt.

A motorkerékpárok elsuhantak, körvonalaikat eltorzították a motorokat és utasaikat fedő esőkabátok. Az eső Lawrence meredten tágra nyílt szemébe hullt.

Újra ott volt. A hajó. Zavaros víz, teli homályos körvonalakkal… elmosódott alakokkal, amelyeket az elméje folyton valami mássá formált…

Az óceánból származunk, és csak úgy vagyunk képesek életben maradni, ha mindig tartunk magunknál sós vizet – a vérünkben, a sejtjeinkben. A tenger az igazi otthonunk. Ezért találjuk olyan megnyugtatónak a tengerpartot: állunk a hullámtörésben, akár a hazatérő száműzöttek.

Dr. Ha Nguyen: Hogyan gondolkodnak az óceánok?

2

A DRÓN HEXKOPTER leszálláshoz használt fényszórói, a szélfútta esőcseppekkel teli fénycsóvák végigsöpörtek a hullámzó óceánon. Bevilágítottak a mangrovefák közé, és elárasztották a leszállópálya aszfaltburkolatát.

A földön sehol sem égtek fények. A romos kifutópálya lejtősen nyúlt el a sziget egy keskeny földnyelvének nagy részén. A helikopter leszállóhelyét jelző kör fakó maszat. Ősrégi gépek rozsdásodtak a fák fekete sora előtt. A főépület műanyag szigetelőburkolata levált, akár egy döglött halról letépett pikkelyek.

A hexkopter kilengett, és felkészült a földet érésre. Megfordult, majd egy zökkenéssel leszállt, hatékonyan, nem törődve az emberek kényelmével. A forgószárnyak megálltak. Az ajtók kitárultak.

Ha hallotta a dzsungel rovarjainak kakofóniáját, a makákók huhogó hívását és válaszaikat. Az eső ferdén bevert az utasfülkébe. Ha kivette a felszerelését a tartórekeszből. A drón motorja kattogva hűlt.

Fényszórók halovány sugara ütött át a fák között: a fogadóbizottság. A drón menetjelző lámpái lekapcsoltak. Ha most már látta a teliholdat, félig elhomályosította a pehelyfelhők pacája. A gomolyfelhők alacsonyan szálltak, megöntözték a sziget trópusi esőerdőjét.

A nő nagy levegőt vett, lehunyta, majd kinyitotta a szemét, hogy hozzászokjon a sötétséghez. Felrecsegett a hexkopter rádiója.

– Érkezik a földi szállítóegység. Távozzon a kopter közeléből.

Ha összeszedte a poggyászát, és a reptér tetejének kiálló része alatt fedezékbe húzódott. A hexkopter fényei újra felgyúltak. Felemelkedett az aszfaltról, és agresszív szögben nekilendült, olyan sebességgel, amely kiütötte volna az utasait. Másodperceken belül eltűnt, elborították a felhők.

A páncélozott földi jármű korábban a hadseregé volt: önvezető csapatszállító kis biztonsági ablakokkal és túlméretezett, légmentes méhsejtabroncsokkal.

A belterét kényelmi szempontok mentén alakították át. Az utasfülkét kibélelték, hogy enyhítsék a zajterhelést és a páncélzat rázkódását. A kocsi üzemanyagcellás motorja elég halkan üzemelt, de a sebességváltó nyikorgott, és furcsán remegett tőle az utastér. Ha gyengébbre állította a fülke lámpáit.

Az ablak vastag üveg- és polikarbonát rétege eltorzította a kinti látványt. Ha ezen keresztül nézte a dzsungel hullámzó határsávját, amely betolakodott a keskeny útra. Leomlott falak törmeléke pettyezte a megfogyatkozott tisztásokat, építmények, amelyek valaha erődök lehettek. Vagy malmok, vagy gyárak. Bármi. A telihold hullámalakzatokat rajzolt ki a tenger felszínén.

A kocsi begördült az erdő és az óceán közé szorult városba. A francia koloniális stílusú épületek nehéz, piros cserepekből felhúzott tetejéről csöpögött az eső, stukkózott falaikon foltokat hagyott a trópusi nedvesség. A redőnyök be voltak húzva, a kerteket eluralták a kúszónövények és a moha. Néhol a kommunizmus brutalista stílusában készült épületek törték meg a sort: a középiskola, a Kommunista Párt hivatala. Zuzmóktól nyirkos betonszörnyetegek, színtelenül az éjszakában.

Nappali fénynél a kihalt várost durva, málló pasztellszínek jellemezték volna. Sápadtfehér törzsű fikuszfák szegélyezték a növényi hulladékkal teli utcákat – levelek, lehullott ágak, gubók és termések.

A jármű ráfordult a két oldalról védgáttal övezett sugárútra. A fényszóró sugara átsuhant két majmon, valami kétes értékű kincs felett veszekedtek, akár a gyerekek. A város szélén a házak lassan megereszkedett tetejű kalyibáknak adták át a helyüket, amelyeket már félig lebontottak a kúszónövények.

Az út a part vonalát követte. Balra a táj nem volt több szikláknál és az óceán holdfényben tobzódó hullámainál. A kisebb szigethátak feketén emelkedtek ki a vízből. A legnagyobb sziget gerince az úttól jobbra húzódott, fák borították, akár a szőrszálak.

Reflektorok szegezték egy pagoda tetejét a domboldalhoz, ami életre utalt a kiürített szigetcsoporton. De az építmény kivilágítása feltehetően automatizált helyhatósági szokás. Jelzőfény a turistáknak, akik sosem térnek vissza ide.

A kutatóbázis egy elhagyott hotel területén működött – fehér, hatszintes épület előnytelen elhelyezkedéssel, szélárnyékban a sziget legszelesebb pontján. A reflektorral hátulról megvilágított építmény kiemelkedett a körülötte lévő bozótból. Az út felőli oldala árnyékba borult, ablakai sötétek. Bekötőút vezetett a szögesdróttal átszőtt, dupla bordás biztonsági kerítéshez.

A kerítés újként csillogott, de a hotelt láthatóan jóval a sziget kiürítése előtt sorsára hagyták. Szakadt függönyök ütöttek át az emeletek törött ablakain. Nyirkos penészsávok csíkozták a homlokzatot.

A szállító jármű megállt a dupla kapu előtt.

Egy esőkabátot viselő alak vált el az épülettől, és kijött a bejárathoz. Félretolta az első kaput. A jármű begördült az elkerített övezetbe. Aztán az első kaput becsukták mögötte, és kinyitották a másodikat. A jármű behajtott a hotel mögötti területre, egy törött terrakottacsempékkel kirakott teraszra, amelyen elszórtan hevertek a szigeten idegenhonos, a hotel területét szegélyező pálmafák levelei.

A teraszt egy túlméretezett úszómedence uralta, teli algával és hínárral. Feltehetően a valaha népszerű sós vizű medencék egyike lehetett – ezek segítségével a vendégek úgy úszhattak az óceánban, hogy valójában nem úsztak benne. Valami a medencében megijedt a kocsi közeledtétől, és visszamenekült a vízbe.

Egy teherszállító drón korábban két szabványos szállítókonténer méretű mobil kutatóállomást tett le a medence mellett. Úgy festettek, akár a nehézipari pihenőkabinok.

A szállítókocsi ajtaja kinyílt. A belteret megtöltötték a reflektorfényben csillogó esőcseppek. Az esőkabátot viselő alak behajolt a kocsiba. Egy női arc a csuklya árnyékában. Magas, széles arccsontok, szemének sötét sarka felfelé húzódott. Esővíz csorgott az arcán. Elhadart egy mondatot valami Ha számára ismeretlen nyelven. Ekkor vasúti hangosbemondóra emlékeztető jellegtelen, tekintélyt parancsoló női hang szólalt meg az esőkabátos alak gallérjára csatolt víz- és ütésálló tolmácskészülékből.

– Üdvözöljük a Con Dao Előre Kutatóállomáson. A nevem Altantsetseg. Én vagyok a felbérelt segítség védelmező. Most elveszem a poggyászát. Az időjárás esőt szarik.

Ha pislogott. Várt egy pillanatot, majd hisztérikus nevetésben tört ki: hosszú út volt.

Altantsetseg a nőre meredt, aki elhadart egy mássalhangzókból álló, sortűznek hangzó mondatot a saját nyelvén.

– A tolmácskészülék munkája nem paráználkodik kielégítően?

– De. Semmi baj vele. Tűrhető.

– Akkor indulás.

A nő Ha fölé tornyosult. Két méternél is magasabb volt. Ha most már meglátta a karabélyt is, a rövid, hatékony cső Altantsetseg vállán lógott.

Erősebben rákezdett az eső. A szállító jármű süvítése és a hangokat eltompító páncélborítása nélkül Ha hallotta a pálmák között fújó szelet, az állatok krákogását és kiáltásait a sziget sötétjében, az innen nem látható hullámverést a parton a hotel terasza alatt – mindezt összemosta az eső háttérzaja.

Szapora léptekkel haladtak, előrehajoltak, hogy kevesebb eső csapódjon az arcukba. Égett néhány lámpa a hotelben, oldalt, a kertben és az első emeleten. Az előcsarnok üvegajtaját egy törött betonurnával támasztották ki.

Odabent Altantsetseg átvezette Hát a kihalt előcsarnokon. Asztalokra pakolt korhadó székek, nyirkos, párnázott pamlagok rég elnémult beszélgetőkörökben összezsúfolva. A terem közepén pár asztal állt egy szabaddá tett területen. Körülöttük szerszámos ládák szerteszét, egy mozgókonyha, egy kávégép. Elektromos berendezések. Életre utaló jelek a szintetikus márványból készült barlangcsarnokban.

Ha szobája egy emelettel feljebb volt. Luxuslakosztály, amely szaglott a nyirkosságtól és a kihasználatlanságtól, de ezen kívül tiszta volt. Altantsetseg ledobta Ha táskáját az ajtón belül, és távozott.

Órák óta vágyott egy zuhanyra. Ehelyett inkább leroskadt az ágyra, arra sem véve a fáradságot, hogy levetkőzzön. Valaki végre tiszta ágyneműt húzott.

Ha pedig újra a tintahalakról álmodott.

Időnként, amikor egy lábasfejű pihen, a bőrén akaratlannak tűnő színek és mintázatok kavarognak: mintha gondolatainak elektrokémiai keringése vetülne ki a kültakarójára. Ebben az állapotában tényleg olyan, akár egy elme, amely hústakaró nélkül sodródik a nyílt óceánban.

Dr. Ha Nguyen: Hogyan gondolkodnak az óceánok?

3

AZ ÁLOMBAN HA sosem életük virágjában látta a tintahalakat – fénylőn és ragyogón, kaleidoszkópszerűen színváltó sávokkal, miközben csápjaik szemaforként elrendeződve fejeznek ki fenyegetést vagy kíváncsiságot. Nem. Az álomban alámerült, a légzőkészülék fehér zajába zárva. Le a zavaros, kalcitszürke vízbe. Le a tintától homályos vízbe, amelyet beszennyezett a pókhálóként lebegő sötétség. Le a kövekkel teliszórt iszapos fenékig.

Tintahalak ikrái hevertek szerteszét a sziklahasadékokban. Az utódok világítottak az ikrákban, csapdába esett fényfoszlányok héjuk membránja mögött.

Nem lett volna szabad ilyen védtelenül itt hagyni őket az iszapban: a tintahalak védett helyekre, kövek aljára szokták tapasztani értékes ikráikat. Itt valami szörnyen félrement.

Egy hatalmas, nőstény tintahal lebegett az ikrák felett, őrizve őket. Ha először nem vette észre, eltakarta a tinta és az iszap. Döbbenten hátrahőkölt, de a tintahal nem reagált rá. Egy helyben lebegett, a nő irányába nézett, de nem látta őt.

A tintahal haldoklott. A teste fehér volt, néhol rozsdaszínű leprafoltokkal. Bőrének mintázatokból és színekből álló egészséges tánca nélkül meztelennek és sebezhetőnek tűnt.

Több csápját letépték. Az egyik hosszabb tapogatója ernyedten lebegett a gyenge sodrásban.

A sziklák laza kört formáltak, akár egy romos erődítmény. A kiugró részek tornyok leszakadt emeleteit idézték. A hasadékok lőréseket. Ha látott még három tintahalat egy kőterasz alatt. Ők is elvesztették bőrük nagy részét, és mindegyiknek hiányzott pár csápja. Lebegtek, akár a lábasfejű kísértetek, beteges gyöngyházszínben figyelték őt. Fénytelen vörös és barna legyezőminták cakkozták megmaradt bőrüket, mint halott kapcsolatok térképe.

Aztán az első tintahal, amelyet Ha meglátott, leúszott az ikrákhoz. Sérült uszonyai gyengék voltak. Úgy úszott, akár egy szellemhajó, amely szakadt vitorlákkal sodródik be a kikötőbe. Miközben Ha figyelte, a tintahal az egyik ép csápjával megsimogatott egy ikrát. A bőrén gyenge sárga fényű foltok derengtek fel. A mozgás és a színváltás mintha rendkívüli megerőltetést jelentett volna számára.

Az ikrában válaszul halovány fény gyúlt.

A tintahal ekkor emelkedni kezdett. Ha odaúszott hozzá. Ahogy lehagyták a kiálló kövek alatt lebegő másik hármat, a nő érezte, hogy valamit közölnek egymással: enyhén beleborzongott. Felismerés? Nyugtázás? Búcsú? A nőstény tintahal csigavonalban felúszott egy vízoszlopon, közben fröcskölő kondenzcsíkban tintát bocsátott ki, akár egy zuhanó repülőgép füstölő hajtóműve – egy gép, amely zuhanva emelkedik.

Ha és a tintahal egyszerre érte el a felszínt, a robbanásszerűen rájuk törő napfény, a kaotikus hangok és kavargás világát.

Bár a tintahal mozdulatlan volt, és Ha tudta, hogy elpusztult, odaúszott hozzá, és alányúlt a kezével. Levette az egyik kesztyűjét, hogy megsimogassa megviselt fejét, hiányos nyúlványait.

A magasban sirályok örvénylettek és vijjogtak, várták, hogy a nő magára hagyja kiszemelt táplálékukat. Ha a búvárcsónak felé úszott, úgy szorítva magához a tintahalat, akár egy vízbe fúlt gyermeket.

Mint mindig, most is könnyek csorogtak az arcán, amikor felébredt.

Látomása egyszerre volt álom és emlék. Immár képtelen volt megmondani, melyik része micsoda. Járt azon a helyen a valóságban. De a tinta sűrűbb volt, igaz? Akár egy hátának csapódó függöny. Járt ezen a magányos helyen, látta a három sodródó, agg tintahalat, akár a szerzeteseket kastélyuk törött ereszei alatt. De az ikrák nem ragyogtak. Az lehetetlen. És nem volt haldokló nőstény, amely a felszín felé sodródott, akár egy zuhanó repülőgép.

Gondolatban újra meg újra visszatért a helyhez kapcsolódó emlékeihez. A látvány pedig állandóan változott. Maga az emlékezés torzította el, minden egymást követő alkalommal távolabb kerülve az igazságtól? Vagy éppen hogy közelebb?

– Sírsz. Megint azt álmodtad?

Ha felült. Nem is emlékezett rá, de este bizonyára kinyitotta a terminált, és kitette az éjjeliszekrényre. Vagy beállította az időzítőt, hogy magától kinyíljon?

Ikozaéder origamilábakon állt, fény áradt az okuluszából. A fényben pedig kirajzolódott Kamran az ágy végében. Ivott valamit, ami csakis kávé lehetett.

Ha látta az ajtó körvonalait Kamran ingének gallérján. Látta a szőnyeg kísértetét a cipőjén keresztül.

– Igen. Ugyanaz az álom.

– El kell engedned, Ha. Hagyd nyugodni a múltat. Semmit sem tehettél volna.

Tehetett volna valamit, és tudta is. De voltak dolgok, amiket nem kellett volna megtennie. De Kamran sosem hagyta, hogy bármi miatt hibáztassa magát – sem azt, hogy felelősséget vállaljon. Nem érte meg újfent átbeszélni vele – az egész visszakanyarodott volna oda, hogy „engedje el”.

Inkább témát váltott.

– Hol vagy?

– A laborban.

– Ott hajnali kettő múlt! Min dolgozol?

Kamran vállat vont.

– Ne piszkálj a vámpirizmusom miatt. Milyen volt az út?

– Hosszú. És kitört egy vihar, amikor elhagytuk a Ho Si Minh Autonóm Kereskedelmi Zónát. A drón pilótája egy tapintatlan gyökér volt. Elhánytam magam, amikor átkeltünk Con Daóba.

– Találkoztál személyesen a doktornővel?

– Dr. Mínervudóttir-Channal? Nem. Elutazott az SF-SD Tengelyre, néhány partvidéki kutatóintézet felvásárlását véglegesíti. Legalábbis a Szub–4-ese ennyit mondott. Semmi többet. Rejtélyes az egész. Vagy az emberek maguk sem tudják, mi folyik itt. A Szub–4-ese szerint a Con Daó-i csoportvezető fog eligazítást tartani, ha ideértem.

– És eligazított?

– Egyelőre nem találkoztam vele. – Ha mostanra felkelt, és járkálni kezdett a helyiségben, tiszta ruhát keresve áttúrta az utazótáskáit. Keresztüllépett Kamran lábán. – Bocs.

– Meg sem éreztem – felelte Kamran.

– Muszáj elmesélnem, milyen biztonsági tiszt várt tegnap éjjel.

– Igen. Alig várom, hogy mesélj róla – felelte Kamran. – De nem most. Széthajtottad magad. Látom az arcodon. Meg kell szoknod a helyet, kiismerned magad. Nekem meg ki kell használnom, hogy felpörgetett a kávé.

– Inkább haza kellene menned aludni. Kerülöd a lakást?

Kamran félrekapta a pillantását.

– Előfordulhat.

– Aztán ne sírj, ha azon kapod magad, hogy a labor asztalai alatt alszol.

– Zuhanyozz le! Piszkosnak tűnsz. Csupa zsír a hajad.

– Kösz. Te aztán tudsz hízelegni.

– Mint mindig.

Kamran szokásához híven köszönés nélkül, egy villanással eltűnt.

Tisztában vagyunk a génszekvenciák kódjaival, a fehérjék tekervényeivel, amelyek létrehozzák a testünket alkotó sejteket, és még arról is rengeteget tudunk, hogy az epigenetikus kapcsolók miként irányítják ezeket a folyamatokat. De még így sem értjük, mi történik, amikor elolvasunk egy mondatot. A jelentés nem az agyban zajló, idegsejtalapú számítás, nem a gondosan elhelyezett tintapacák a papíron, és nem is a világos és sötét területek egy képernyőn. A jelentésnek nincs tömege, sem töltése. Nem foglal helyet – mégis meghatározó befolyással bír a világra.

Dr. Ha Nguyen: Hogyan gondolkodnak az óceánok?

4

ALTANTSETSEG ÜLT a hevenyészett konyhában, és keménytojást evett. Az asztalon egy szétszerelt karabély hevert, mellette olajos rongyok, terminálok és elektromos alkatrészek. Altantsetseg sötétkék kezeslábast viselt, amelynek karján és a mellzseb felett felvarrható lapok helyett tépőzáras szalagok szolgáltak azonosító és rangjelzés gyanánt. Rövidre nyírt fekete hajában néhol szürke sávok futottak. Lehetett harmincöt éves, negyven, vagy annál is több. Vaskos keze bedagadt az időjárástól és a munkától. Elszórtan sötét pettyek húzódtak a hajvonala mentén arcának bal oldalán. Az ember anyajegyeknek hihetné őket, de Ha korábban is találkozott már háborús veteránokkal. Tudta, hogy a pettyek repeszek okozta sebhelyek.

A kávé illatának sikerült elnyomnia a fegyverolaj, az ózon, a penész és az elhanyagoltság szagát, amely betöltötte az előcsarnokot. Borús kora reggeli fény szűrődött be az ablakokon, és az óceán sózotthús-illata. Altantsetseg az állával egy tál tojásra bökött, meg egy halom pirítósra a kávégép mellett.

– Kösz. – Ha kávét töltött egy mérsékelten tiszta bögrébe a fél tucat közül. A melegítőegység a kancsó alatt nem működött rendesen: a kávé langyos volt. Ha egy húzásra megitta. Nem ült le, de elvett egy tojást. Látta a tolmácskészüléket az asztalon a felszerelés, a tojáshéjak és a kenyérmorzsák csendélete között.

– A csoportvezető? – kérdezte Ha.

Altantsetseg rásandított, majd bólintott, hüvelykujjával a terasz és a tengerpart irányába bökött.

– Jó reggelt.

Altantsetseg vállat vont, és mondott valamit, ami úgy hangzott, „jeles iglu”, majd újabb tojást kezdett görgetni az asztalon, hogy feltörje a héját.

Ha belenyúlt a magával hozott kis papírzacskóba, és egy macaront vett elő. Letette Altantsetseg elé.

A nő alaposan megnézte, majd kérdő pillantást vetett Ha felé. Ő eltúlozva evést imitált.

– Macaron. – Ha magára mutatott. – Én sütöttem. Ajándék.

Altantsetseg változatlan arckifejezéssel meredt rá.

– Csak vicceltem. Nem szoktam sütni. A Ho Si Minh AKZ-ben vettem. Attól még finom.

Magára hagyta az ücsörgő Altantsetseget, aki gyanakodva méregette az aranybarna kókuszos labdacsot.

Ha végigment a hotel teraszának repedezett csempéin, közben a tojást eszegette. Már látta a csoportvezetőt: magas, karcsú alak állt neki háttal a tengerparton. Bármi is élt a medencében, megmoccant és csobbant a vízben, ahogy Ha elhaladt mellette.

A tenger nyugodt volt. A felszíne hullámzott, visszaverte a kora reggeli napfény gyöngyszürke és citromsárga derengését – akár egy függöny, amelyet meglebbentett a szellő.

Ahogy Ha közelebb ért hozzá, a csoportvezető megfordult.

Erre Ha megtorpant, majdnem elesett a homokban, közben elejtette a kezében tartott papírzacskót. A csoportvezető változatos méretű kagylóhéjakat tartott hosszú kezében. Várta, hogy a nő összeszedje magát.

Ha korábban megnézett egy interjút a hotelszoba mennyezetén. Az egyik olyan tudomány-népszerűsítő, aki a gyerekműsoroktól a dokumentumfilmekig mindenfélében szerepelt, ezzel az emberrel beszélgetett… nem… ezzel a lénnyel. Evrimmel.

Evrim volt a csoportvezető, aki most ott állt előtte. Nem számított rá, hogy valaha találkozni fognak. Képernyőkön látjuk őket a fürdőszobatükrön, a mennyezeten, a metrószerelvény maszatos ablakán. Nézzük az embereket, a lényeket, amelyeknek ember alakja van, és úgy beszélnek, mint az emberek, de máshol élnek. A lebegő világban, ahová mi nem léphetünk be. Egy helyen, amely nem olyan, mint a hétköznapi valóság, ahonnan mi nézzük őket. És sosem hinnénk, hogy találkozunk velük. Hogy lehetőség nyílik rá. De Evrim mégis itt volt.

Evrim kezet nyújtott.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek. Már vártam az érkezésedet.

Ha gyengén megrázta a kezét.

– Erősebben is megszoríthatod – mondta Evrim. – A kifejlesztése kétszázötvenmillió dollárba került. A kialakításához alkalmazott technológiát többnyire katonai művégtagokhoz használják. Nem hinném, hogy eltörik. – Evrim Hára mosolygott. A nő úgy érezte, keres valamit Evrim tekintetében, a tartásában. Különbséget. De kapásból semmi sem tűnt fel neki. A keze hűvös – akár a hajnal a tengerparton –, de volt mögötte valami melegség, ami tökéletesen megfeleltethető az emberi kéz belső melegének. Homokszemek voltak az ujjain és a tenyéren, a kagylóhéjakból származtak, amelyeket Evrim gyűjtögetett. Ha azon kapta magát, hogy túl hosszan fogja a kezet, és eleresztette.

– Ha.

– Igen. Dr. Ha Nguyen. Üdvözöllek. Úgy vélem, tudod, én ki vagyok.

Evrim újra a tenger felé fordult. Ha rájött, hogy ezzel ad neki pár másodpercet, hogy magához térjen a döbbenetből. Tapintatlanul viselkedett vele. Evrim harminc centiméterrel volt magasabb nála. Az arca hosszúkás, a végtagjai megnyúltak. Az arányai kiegyensúlyozottak, gyönyörűek és természetesek, egy kicsit idealizáltak. Olyan testfelépítése volt, amellyel még az észvesztően ocsmány ruhák is jól álltak neki, ezért próbababákhoz használták kirakatokban és kifutókon. És Ha rádöbbent, hogy magában férfiként gondol Evrimre. Mint egy hím – pedig nem az volt. Hanem… ő… mi is?

Úgy vélem, tudod, én ki vagyok.

Tényleg tudja? Mit tudott? Ha fejben végigpörgette a listát, micsoda Evrim: az egyetlen (feltételezhetően) öntudattal rendelkező lény, amelyet az emberiség hozott létre. Egy végre valósággá vált android. Az űr felfedezése mellett a legdrágább önálló projekt, amelyet magáncég kivitelezett. Az emberiség erre a pillanatra várt, ismételgették: tudatos élet pusztán a technológiánk és az akaraterőnk révén.

Továbbá Evrim volt a kiindulópontja és a célpontja is egy sor sebtében bevezetett törvénynek, amelyek a létezését, illetve bármely további hozzá hasonló lény létrehozását illegálisnak minősítették a világ legtöbb kormányzati struktúrájában, ideértve az ENSZ Kormányzati Igazgatósága alá tartozó összes országot. Evrim – aki sem nő, sem férfi, és Hát bosszantotta saját agyának genderalapú provincializmusa – a világ nagy részén illegális volt. A létezése miatt zavargások söpörtek végig a földgolyón. A nő emlékezett a fegyveresekre, akik megrohanták a DIANIMA moszkvai központját, a párizsi irodákban történt robbantásokra. A DIANIMA mérnöki részlegének alelnökét DNS-követő repülő aknával robbantották fel a karib-szigeteki jachtján. Ha emlékezett egy képre a hotel mennyezetének képernyőjén, egy férfi élve elégette magát a Vatikán kapujában.

Egy férfi felgyújtotta magát, csak mert létezel. Ez milyen érzés lehet?

Evrimben az volt számára a legnyugtalanítóbb, jött rá Ha, hogy az agya próbálta olyan kategóriákba szorítani, amelyekbe torzítás nélkül nem fog beférni. Bárcsak elengedné, és lemondana a vágyról, hogy a megfelelő keretbe illessze Evrimet, akár egy gyerek a formaválogatós játékát a megfelelő lyukba a táblán – hogy feloldja egy nemben. Ha nemzetközi szinten dolgozott más tudósokkal. Rászokott, hogy angolul beszél (és gondolkodik) – és az elavult angol harmadik személyű névmásokat használja, mint a „he” (férfi) és a „she” (nő).

Visszaterelte az elméjét a törökhöz – a második anyanyelvéhez. Ebben a harmadik személyű „o” névmásnak nincs nemi vonatkozása. Az „o” nem okozott problémákat. Jelenthette az angol „he”-t, „she”-t, „it”-et, vagy az egyes számú „they”-t. Gondolatban a török „o”-val kezdett el Evrimre hivatkozni – kerek, akár az alakja, holisztikus, inkluzív. A genderprobléma megszűnt, és a diszharmónia érzése halványulni kezdett. Átvette a helyét a színtiszta csodálat és ámulat.

Anélkül, hogy felfogta volna, mit csinál, Ha azon kapta magát, hogy egy macaront nyújt Evrimnek. Tudta abból az interjúból, amely a mennyezeten ment a hotelbeli ágya felett, hogy Evrim nem eszik, bár érzi az ízeket és a szagokat. Nem alszik. Sosem felejt el semmit.

De hogy lehet valaki úgy ember, hogy nem felejt? Nem alszik? Nem eszik?

Evrim a Ha kezében tartott dologra nézett.

– Az egy kagylóhéj? Tengeri állat?

– Egy macaron.

– Az micsoda?

– Desszertféleség.

– Ah! – Evrim elfogadta, a tenyerében tartotta, megbökte hosszú mutatóujjával, megszagolta. Aztán elmosolyodott. – Köszönöm. Sosem kaptam még semmi ehhez foghatót.

Az elődeim járnak a fejemben, akik mikroszkópon keresztül nézték a halott agyak szerteágazó neuronjait. Nem kerültek közelebb a valaha bennük rejlő élethez, mint a régész annak a személynek az emlékeihez, aki valamikor a kezében tartotta a vizeskorsót, amelynek a darabjait most kiásták. Az idegtudomány ezen úttörői csak elnagyolt térképvázlatot tudtak rajzolni az általuk látott kapcsolódási pontokhoz, a valamikori erődítmény elmosódott alapjait.

Mi viszont immár a legapróbb részletekig bezáróan fel tudjuk építeni a teljes kastélyt: nemcsak a faliszőnyeg minden egyes öltését, de az összes mintázatot is, ami átsuhant az udvaroncok agyán, akik az egész életüket itt élték le.

Dr. Arnkatla Mínervudóttir-Chan: Elmeépítészet

5

RUSZTEM A MUNKÁJA nagy részét egy kávézóban végezte Asztrahán egyik lepusztult környékén, közel a régi Kreml fehérre meszelt falaihoz. Évszázadokkal korábban egy iráni kereskedő háza volt. A korábbi tulajdonos úgy díszítette fel a helyet, akár egy mecsetet – aranylevelek és gipsz sarokboltozatok hullámoztak a mennyezeten. De bármilyen építészt is fogadott fel nagyjából a huszadik század fordulóján, azt art déco ízléssel áldotta meg a sors, ami mindent kellemesen növényszerűvé tett. És a mecsetre emlékeztető stílus ellenére a korábbi tulajdonos eretnek módon vonzódott az emberi képmások ábrázolásához – főleg a taktikusan elfátyolozott karcsú nőkhöz, akik vizet húztak a mesebeli forrásokból, vagy buja szőlőlugasokban elhelyezett pamlagokon pihengettek.

A freskók érdekesebb elemeit több helyen már lepattogzott patinába vonta a kor. Ügyetlen kiegészítések rondították el őket – a lambéria tapintatlanul félbevágott egy fürdőző szépséget, ajtónyílások vetettek idő előtt véget a szultán oroszlánvadászatának. Viszont az építészeti kialakítás, ahogyan később az évtizedek során felosztották lakásokra és raktárhelyiségekre, egyedülléttel kecsegtetett. A kávézó kisebb helyiségekből álló labirintus volt – farácsok árnyékolták, rongyos bársonyfüggönyök zárták el a kíváncsi szemek elől, esetleg furcsán sejtelmes falfestmények, amelyeken mintha Az Ezeregyéjszaka meséi találkoztak volna az orosz birodalom késői stílusával.

A kávézót egy török üzemeltette, aki utalgatott rá, hogy egy égbekiáltó bűn miatt száműzték az Isztambuli Köztársaságból. A földszinten várta a vendégeket, egy hatalmas, csillogó réz multiszamovár gőzében, amely óránként száz csésze fekete teát szolgáltatott. A török olyan erős feketekávét főzött, hogy egy vízibivaly sem süllyedt volna el benne. És felfogadott egy kazahot, aki roston megsütötte a Kaszpi-tengerből illegálisan kifogott tokhalat. Az állítólagos törvénysértés gazdagabbá tette a tokhal ízét – tiltott fűszer –, bár mindenki tudta, hogy medencében tenyésztették őket: az utolsó Kaszpi-tengeri tokhal vagy lopva elkerülte pusztulását a Kaszpi-tenger legmélyebb bugyrainak csendjében, vagy már réges-rég megették.

A török átvette az üzeneteket, és egy jelzéssel leadta a drótot, hogy olyasvalaki keresett, akivel nem akarsz találkozni – utóbbi szolgáltatást díjmentesen biztosította a törzsvendégek számára.

Rusztem lassan már egy éve törzsvendég volt, az első nap óta, hogy megérkezett az Asztraháni Köztársaságba. Általában kora reggel bevette magát egy elfüggönyözött alkóvba a harmadik emeleten, és a kávézó olajbogyóból, keménytojásból, lepényből és fügelekvárból álló kahvaltijával indította a napot. Sokszor el sem hagyta a kuckóját naplementéig.

Jól ment az üzlet. Az Asztraháni Köztársaság, amely mindig kereste az izgalmas képességekkel rendelkező polgárokat, közel járt hozzá, hogy útlevelet biztosítson számára, az azzal járó kétes védelemmel együtt.

Amikor ma Rusztem megérkezett, a török odabiccentett neki.

– Egy nő vár rád a sarkodban. Abglanzot visel. A nevedet kérdezte. Csak hogy tudjál róla.

Rusztemnek megfordult a fejében, hogy menekülőre fogja.

Nem, Moszkva nem így akarná megölni. Nem ér meg egy személyes látogatást. A nekik okozott kellemetlenségei legjobb esetben is egy darázs méretű kamikazedrónt érdemeltek ki, amely lerobbantja az arcát egy sikátorban. Vagy drón, vagy semmi. Mivel egy éve nem robbantották le az arcát, úgy fest, hogy az utóbbi.

– Kösz.

A nő az alkóvban várta. Előtte az asztalon egy tányér sült tokhal, az abglanz pedig nagyjából fél másodpercenként arcot váltott, olyan gyorsan, hogy mire az emberi szem megszokott egyet, az máris megváltozott. Férfiak, nők, röpke és elragadó nembináris csinálmányok. Néhányuk gyönyörű volt, mások átlagosak, megint mások rondák. Igazi emberek voltak? Vagy véletlenszerűen generált konstrukciók?

A nőnek apró keze volt. A körme aranyszínben csillogott, ujjait a második ujjperctől platinafehérre festették, csillogtak a tokhal zsírjától. Az étel félig elfogyott a tányérról. A nő rágott, amikor Rusztem belépett a helyiségbe, fél tucat száj és fogsor élvezett ki minden egyes falatot.

Szeret enni.

Rusztemet nem igazán érdekelte az étel, pedig a kávézóban jó volt a tokhal. A kávét mint szubsztanciát is leginkább abból a szempontból értékelte, hogy mennyi koffeint biztosít számára – ezért szerette a török kerítésszaggató, sűrű löttyét.

Igazság szerint Rusztem ideje nagy részében a fizikai környezetéből kiszakadva élt, órákra a termináljaihoz tapadt, belefeledkezve munkájának világába, és mire visszatért, a kinti fények eltűntek, a torka kiszáradt, és a gyomra üresen korgott.

A neurális hálózatok feltöréséhez nem használt VR-t vagy 3D-s modelleket: nem úgy nőtt fel, hogy megengedhesse magának ezeket a holmikat. Jelabuga nevű kis szülővárosában, a Tatárföldi Köztársaságban (ami jelenleg az Uráli Nemzetközösséghez tartozik) legtöbb korai munkáját mocskos terminálokon végezte, amelyeket egy ősrégi, óránként fizetős internetkávézóban drótozott össze. A kávézó helyén nagyjából Rusztem születése előtt egy évszázaddal a Kommunista Párt korábbi központjának penészes pincéje volt.

VR helyett nyers koncentrációt használt. Erre a tehetségére akkor tett szert, amikor egy egyszobás lakásban élt a szüleivel, akik folyamatosan veszekedtek. Megtanult átszökni a valóságból a maga teremtette világokba.

Az internetkávézóban arra használta ezt az adottságát, hogy fejben modelleket építsen, amelyek elárulták neki, pontosan hol találja a backdoort. Megtanult rendszereket feltörni, miközben körülötte mindenki üvöltve szitkozódott, és cafatokra robbantotta a másikat. Épp, mint otthon.

És épp, mint otthon, kilépett a valóságból. Át a neurális világaiba. Legalább felnőttként egy csendes helyen dolgozhatott, zavaró tényezők nélkül, alkalmanként órákon át mélyre ereszkedve a neurális mintázatokban, a leágazásokban és kereszteződésekben, a zsákutcákban és a memóriarutinok ismétlődő parancssoraiban.

Rusztem a földre dobta megviselt bőr válltáskáját, és leült. A pincér tíz másodperccel utána érkezett kahvaltival és két csésze kávéval a kopott bádogtálcán, a kötelező pohár vízzel együtt. A nő megtörölte platinafoltos ujjait, és egy terminált tett az asztalra. Feltűnően személyre szabott. Feltűnően drága. Feltűnően új.

Megvárta, hogy a pincér elvonuljon.

– Két évvel ezelőtt valaki távolról behatolt egy automata teherhajó hálózatába, és elérte, hogy összeütközzön egy jachttal a Márvány-tengeren, amivel megölte Moszkva egyik rejtőzködő, de jó kapcsolatokkal rendelkező ultraoligarcháját.

Ami pech a jacht személyzetére és az ultraoligarcha legújabb menyasszonyára nézve. De máshogy nem lehetett megoldani – néha másokat is fel kell áldozni.

A hang, amelyből az abglanz kiégetett bármiféle azonosítható hangszínt és érzelmet, folytatta.

– Egy évvel ezelőtt valaki elérte, hogy egy katari felhőkarcoló takarítórobotja átlökjön egy iráni üzletembert a lépcső korlátján a harminc méterrel alatta lévő porfírpadlóra.

Na, az hibátlanul ment.

Rusztem vállat vont.

– Előfordulhat, hogy valaki felelős ezekért az eseményekért. De az is, hogy nincs felelős. Úgy hallottam, egyik esetben sem találtak rá bizonyítékot, hogy valaki megpiszkálta a mesterséges intelligenciákat. Az automata teherhajók folyton elromlanak, és sosem engednék a közelembe egy takarítórobotot, de még a törölközőim közelébe se. Nagyon bugosak.

Az a helyzet, hogy az autohajók akkor romlanak el, ha valaki elrontja őket. És azért nem engedne a közelébe takarítórobotot, mert tudja, hogy rossz kezekbe kerülve mire képesek. Vagy a megfelelő kezekbe kerülve, ez nézőpont kérdése.

– Erről mit gondol? – A nő elé tolta a terminált.

Rusztem átnézte az első húsz képet – a neurális jéghegy csúcsa. Harminc percbe telt. Amikor felnézett, látta, hogy a nő ugyanúgy ül, mint eddig, tenyeréből sátort formál az asztalon.

– Nem hiszem, hogy lehetséges.

– Még a legjobbnak sem? Még annak sem, akit Bakunyinnak neveznek?

– Csak az első dia bal felső negyedében elférne ötszáz autohajó elméjének térképe. Ha valakit megpróbálna megbízni a feladattal, az valószínűleg a teljes díjazás ötven százalékát kérné kudarc esetén is. Ami hatalmas összeg. És kidobott pénz lenne.

A nő felállt.

– Nos, úgy vélem, ha a nevezett személy nagy összegű pénzt találna a számláján, el tudná kezdeni a munkát. – Félretolta a függönyt. – Örülök, hogy megismerhettem, Rusztem.

– Úgyszintén. De itt felejtette a terminálját.

– Dehogyis. Az a magáé.

Nem csupán abban nem értünk egyet, miként mérjük meg vagy ismerjük fel az öntudatot másokban, de azt is képtelenek vagyunk „bizonyítani”, hogy egyáltalán bennünk létezik. A tudomány gyakran kváléknak minősíti és elveti a személyes tapasztalatokat – hogy milyen érzés megszagolni egy narancsot, vagy szerelembe esni. Nekünk csak a tudatra vonatkozó elméletek és metaforák maradnak. Egy élményfolyam. Egy önreferenciális hurok. Semmiből valami. Ezek egyike sem kielégítő. A definíció kicsúszik a kezünk közül.

Dr. Ha Nguyen: Hogyan gondolkodnak az óceánok?

6

A TÉRKŐVEL FEDETT UDVART kétoldalt imamalmok szegélyezték. Az autoszerzetesek rótták köreiket, menet közben minden kereket elfordítottak ezüstösen sápadt, háromujjú kezükkel. Mikrofonszájuk énekelt. Namu Myōhō Renge Kyō. Hának feltűnt, hogy minden egyes hang különböző, mint ahogy a szerzetesek sem egyformák. Fejüket – amely sima volt, színe akár a régi elefántcsont – lehajtották. Szemük a meditálók félig lehunyt szemét idézte, de Ha nem látott benne pupillát, csak a sötét hatszögbe rendezett fényérzékelőket.

A késő délelőtti fényben, az itt és mostban a templomkert volt a legszebb dolog, amit Ha életében látott. Azt kívánta, bár képes lenne vallásosan viszonyulni hozzá. És ugyan nem volt képes erre, nem tagadhatta a látvány erejét: a kertet árnyékba borították a fikuszfák, akár az olvadozó óriások, a megfakult imazászlók lobogtak az enyhe szellőben, füstölők illata áradt a Van Son pagoda elegáns ívei felől. És mindezen túl ott volt Con Dao szigetvilágának kristálytiszta égboltja.

Gyakran el kellene jönnie ide a Con Daó-i tartózkodása alatt. Itt jobban tudna gondolkodni. És rengeteg időre lesz szüksége, amikor gondolkodhat. Magányra. Mindig irdatlan mennyiségű egyedüllétet igényelt – megannyi víz alatt vagy a néptelen parton töltött órát. Bárhol, ahol egyedül lehetett, távol a többi embertől, hogy összeállhassanak a gondolatai. Ez a hely segít majd megoldani a problémát.

A probléma. Fejben már többször átvette. Eddig is folyton befurakodott a tudatába. Futólag megpillantott gondolatok, amelyek elsuhantak közvetlenül a felszín alatt. Ki kell alakítanod egy közös világot, ez járt most a fejében. Ugyanúgy, mint a mieinket, az interakcióit a testének alakja fogja meghatározni. A világát alkotó formák. A gondolatai ezekből a formákból származnak majd. Gondolkodj! Indulj ki ebből. Mit árul ez el a kommunikációja módjáról? Mit árul el ez arról, hogyan alkalmazkodhatok ehhez a kommunikációhoz?

Kivéve, ha vaklárma az egész. Kivéve, ha megint egy zsákutca, és egyáltalán nem az, amit kerestem.

– Az autoszerzetesek rendelkeznek öntudattal? – kérdezte Ha.

Evrim elfordult tőle, elnézett a pagoda udvarának alacsony kőfala felett az óceánra odalent a távolban.

– Kétséges – felelte Evrim. – Mint maga az öntudat koncepciója is. Az elméjük rendkívül összetett és rétegzett, de ezek többnyire rutinok. Nulla egész öt körül helyezték el őket a Shchegolev-skálán. Ezzel az értékeléssel nagyjából olyan jogaik lehetnek, mint a háziállatoknak: a nyílt erőszaktól való védelem, humánus elbánás. Másrészt viszont mindegyikük azonos egy ténylegesen élt tibeti szerzetes elméjének neurális hálózatával. A Tibeti Buddhista Köztársaság nem sajnálja a pénzt. Az autoszerzeteseket kérdezheted filozófiáról, vallásról, az élettel kapcsolatos nézeteikről. Úgy fognak válaszolni, mint a halott emberek, akikről mintázták őket. Két lábon járó emléklerakatok. Ugyanakkor nincs érzékelhető saját akaratuk, a jelenlegi állapotuk automatizált. Ha személy szerint engem kérdezel, azt mondanám, nem rendelkeznek öntudattal. Nem fejlődnek. Nincs elképzelésük a jövőről, amit te „akaratnak” neveznél. Halott hívők elméjéből összeálló enciklopédiák. Vagy ezeknek az elméknek a térképei. De a térkép nem ugyanaz, mint a táj.

– Hátborzongató.

– Állítólag némelyikük mutatott tanulásra utaló reakciókat. Nem vagyok meggyőződve róla. Úgy vélem, ők egyszerű automaták. Amikor a szigetet kiürítették, Tibet nem volt hajlandó elhagyni a templomot. Úgyhogy ezek a nyakunkon maradtak… továbbá a hat autoszerzetes, akik a teknősrezervátumot tartják fenn Hon Bay Canhon, amit a Tibeti Buddhista Köztársaság szentnek tekint.

– A templomnak és a rezervátumnak nem a hanoi kormány tulajdonában kellene lennie?

– Nem, a hanoi kormány átengedte a Ho Si Minh Autonóm Kereskedelmi Zónában található összes templom felügyeletét az itteni alkormányzatnak, mire az AKZ, a tőle megszokott üzleti szemlélettel, eladta a templomokat a tibetieknek. A hívők legnagyobb bánatára, akiknek a buddhizmusára természetesen nem jellemző ez a szemlélet. És a vietnámi újnacionalisták is felbőszültek. De tisztességes összeget fizettek érte. Hosszú tárgyalásokat folytattunk, amikor átvettük a helyet: a Tibeti Buddhista Köztársaság nem adta be könnyen a derekát. Az összes templomot és szentélyt a szigeten az irányításuk alatt akarták tudni. Építeni akartak egy monostort a tengerparton, és más engedményekre is igényt tartottak. A tibetiek keményen védik az érdekeiket. Emlékszem, dr. Mínervudóttir-Chan azt mondta, nem tudja eldönteni, ők egy nemzetállam, egy vallás vagy egy vállalat: az biztos, hogy mindháromként tudnak működni, kihasználva azokat a szabályokat és törvényeket, amelyek megfelelnek céljaik eléréséhez. Végül kiderült, hogy a szigetcsoport templomait és a teknősrezervátumot örökre átengedték nekik, nem lehet őket teljesen kiebrudalni Con Daóról. Úgyhogy a DIANIMA kialkudott velük egy megállapodást az itteni szigetvilágra vonatkozóan, amely emberek jelenlétét nem engedélyezi a számukra, kizárólag autoszerzetesekét. Ezen kívül is tennünk kellett néhány engedményt: drónnal érkező szállítmányok, a robotok karbantartása. Senki sem örül neki. Altantsetseg retteg tőle, hogy biztonsági rést jelenthet. Ugyanakkor nem hinném, hogy ártana bárkinek, hogy az autoszerzetesek énekelnek, meditálnak és teknőstojásokat gyűjtenek, aztán elengedik a teknősöket.

A szerzetesek többsége visszavonult a pagodába, ahol megcsendült egy gong. Csak egyikük maradt a kertben, egy cserepes fügét öntözött. Ha látta az Evrim arcára kiülő undort, miközben a csoportvezető nézte a feladatát végző autoszerzetest.

– Nem kedveled őket, igaz? – kérdezte Ha.

– Nem. Kísértetiesnek tartom őket. Taszítanak. Azt hiszem, ti ugyanezt érzitek, amikor egy majomra néztek. Felkavaróak.

– Nem tartom felkavarónak a majmokat. És szerintem általában az emberek sem azok.

– Nem? Azt hittem volna, nyugtalanítanak titeket. Nagyon hasonlítanak rátok, de csökevényes módon. Kudarcot vallott kísérletek.

– Előfordulhat, hogy nem így tekintünk rájuk.

Evrim vállat vont, és távozni készült. A nő hallotta, hogy a szállító jármű motorja beindul, érezte a közeledtét.

– Jól sejtem, hogy megnézted a videót?

– Nem.

Evrim erre megállt a pagodából lefelé vezető meredek kőlépcsőn, és megkérdezte:

– Nem találkoztál dr. Mínervudóttir-Channal? Azt hittem, egyeztettetek…

– Nem. A Szub–4-esét küldte. Nem jött el.

– Akkor nem kaptál eligazítást?

– Tudom, miért vagyok itt. Nagy vonalakban. Ennyit közöltek velem, mielőtt leszerződtem. De…

– De nem árulták el a részleteket, hogy miket láttam itt az elmúlt fél évben.

– Nem. A részleteket nem.

– Különös – mondta Evrim. – Bármi is akadályozta Mínervudóttir-Chant a találkozóban, létfontosságú lehetett.

– Vagy téged bízott meg azzal, hogy avass be helyette. Tudta, hogy elmondod nekem a részleteket. Elvégre te vagy a csoportvezető.

– Igen, az vagyok… és tudom, hogy bizonyára azon tűnődsz, mit keresek itt, és miért én vezetem a kutatást. Erre a kérdésre léteznek egyszerű és bonyolultabb válaszok. Ez jellemző dr. Mínervudóttir-Chanra: mindig több megfontolást tart szem előtt. De a jelenlétemet indokolja néhány nyilvánvaló tény: rendelkezem bizonyos előnyökkel. Például nem felejtem el, amit láttam. Továbbá víz alatt ugyanúgy működőképes vagyok, mint a szárazföldön. De az ittlétem valódi oka, amit nem árultak el, de kitaláltam, hogy teszteljék a képességeimet. Hogy ne interjúkkal és kognitív tesztekkel tegyék próbára az elmémet. Hogy lássák, mit teszek, amikor ilyen léptékű való világbeli problémával kerülök szembe. Legalábbis ez az elméletem.

– És mit gondolsz, hogy megy a teszt?

– Azt egyelőre bizonyítottam, hogy kellőképpen intelligens vagyok ahhoz, hogy tudjam: meg kell találnom a megfelelő embert a feladatra. Téged. És a kezed alá kell dolgoznom.

– Ami azt illeti – mondta Ha –, ez meglehetősen fejlett gondolkodásra vall. Kevesen képesek efféle szerénységre.

– Ez nem szerénység. Egyszerű őszinteség. Az elmúlt hat hónapban megtanultam, hogy a probléma túlnőtt rajtam. És őszintén szólva, bár a könyved lehengerlő, azt hiszem, rajtad is. De van rá esély, hogy ketten elbírunk vele. – Evrim elmosolyodott.

És ekkor Ha meglátta. Igen. Ezért nem fognak még egyszer humanoid mesterséges intelligenciát építeni. A mosoly tökéletes volt. Őszinte, természetes. Teljesen emberi.

És emiatt mintha a saját halálának árnyéka köszönt volna vissza abban a mosolyban. Evrim létezéséből egyenesen következett a mi létezésünk. Azt sugallta, hogy te sem vagy több gépnél – előre programozott impulzusok rajánál, amelyek folyamatosan ugyanazt ismétlik. Ha Evrim öntudattal bíró lény volt, és valaki elkészítette, akkor talán téged is készített valaki. Egy többféle anyagból felépített konstrukció. Egy húsburokba vont járkáló csontváz, akivel elhitették, hogy szabad akarata van. Valami, ami véletlenül jött létre. Vagy egy teremtmény, amelyet szeszélyből alkottunk meg, hogy lássuk, meg tudjuk-e építeni.

– Pontosan mi a célja egy ilyen androidnak? – kérdezte egyszer Mínervudóttir-Chantól valamelyik műsorfolyam riportere. – Miért vállalja valaki a vesződséget, hogy ennyire emberivé tegye, amikor egy ember létrehozása csaknem ingyen van?

Mínervudóttir-Chan azt felelte:

– Az emberiségben az a legnagyszerűbb és egyben legborzalmasabb, hogy mindig megtesszük, amire képesek vagyunk.

Együtt lementek a pagoda lépcsőjén.

Több rejlik bennünk, mint az elménket alkotó fizikai kapcsolatok – de tagadhatatlan, hogy ez a fizikai hordozó. Maguk is látták, ha ettek csirkét: azok a tányérjukon talált fehéres cérnaszerűségek idegszálak – axonnyalábok, a hús kapcsolódásainak bizonyítékai, amelyek nélkül egyetlen összetett élőlény sem képes működni a földön.

A lélekről vitatkozhatnak, amennyit csak akarnak. De az idegrendszerben tüzelő több milliárd szinapszisból kialakuló konnektom nélkül a legegyszerűbb emlék is lehetetlen. Minden emlékük a limonádéról egy mikroszkopikus méretű, elektrokémiai villámlás a testükben. Ezért fogalmazok úgy, hogy elméket „építek”: az elmék ugyanúgy fizikai jellegűek, akár egy téglafal.

Dr. Arnkatla Mínervudóttir-Chan: Elmeépítészet

7

EIKO ELNÉZETT A HÁLÓTEREM ablakának rozsdás rácsai között a hajó feldolgozórészlege felé. Két újraplasztik takaróba bugyolálta magát, hogy ne fázzon. A vihar elvonult. A hajót dobálták a hullámok, a hálóterem a félelem okozta verejtéktől és hányástól bűzlött, de a legrosszabbon túl voltak.

Eiko a rácsokhoz nyomta az arcát, próbált szabadulni a hányásbűztől. Sós pára csapott az arcába. Még a tengeri mészárlás szúrós bűze is kellemesebb volt, amely a reggeli fogás rózsaszínre hígult vérével elöntött alsó fedélzetről áradt.

A feldolgozó műszak kemény munkát jelentett a szállítószalagnál. Késük pengéjével belevágtak a halak hasába, kikanalazták a belsőségeket, és a beleket kék műanyag vödrökbe dobták. Aztán a szállítószalagra tették a halakat, azok elvitték őket az üzemi helyiségbe, ahol tömbökben gyorsfagyasztották és a hűtőkamrába továbbították őket. A feldolgozó műszakban dolgozók mozdulatai hatékonyak, gépiesek voltak. Nem pazarolták az energiát. Akár a robotok. A fedélzeten pedig látni lehet a rozsdás, feltépett talplemezeket, amelyeken a korábban ugyanezt a feladatot ellátó robotok álltak.

Sok karbantartást igénylő robotok. Érzékenyek a tengeri időjárás okozta minden károsodásra. Az elektromosság és a sós víz rossz párosítás. Rozsda, korhadás, rövidzárlatok. Drága. Mi jobb robotok vagyunk. Olcsóbban fenntarthatók, könnyebben pótolhatók.

Az egyik őr nekidőlt az állványzat tartóoszlopának, a vállánál kiálló elektromos cigaretta szipkáját szívta. Párafelhőket fújt, egyik kezét hanyagul a hevederen lógó puskája markolatán pihentette. A tekintete üres volt. Eiko nem tudta a nő igazi nevét. A többi őr „Szerzetesnek” nevezte. Sosem szólalt meg, de ő hallott róla dolgokat. Zsoldos a Dél-afrikai Korlátozott Vezetésű Területen, a Párizsi Protektorátus zsoldosa az elefántcsontparti LGA-ban. Mindig szürkét viselt. Karabély, oldalfegyver, kés a combján, rengeteg felszerelés az övén. Béklyók és elektromos ösztökék, meg eszközök, amiket Eiko fel sem ismert.