Copyright © Mészáros Dorka, 2025

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Szerkesztette

SZABÓ PIROSKA

ISBN 978 615 104 078 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Neked

Az igazi kérdés nem az, hogy a gépek tudnak-e gondolkodni,

hanem hogy az ember tud-e.

(B. F. Skinner amerikai pszichológus)

– Igazolja magát!

Wass Réka nyomozó felmutatta a jelvényét. A fegyveres őr ellenőrizte, majd intett, a nő átléphette az utolsó biztonsági zóna határát. Réka felsétált a mobil tribünre, menet közben megigazította hosszú, dús copfját. Közvetlenül a színpad mellé érkezett, belátta az egész teret. Arra a szektorra szóltak a legdrágább jegyek, ahol ő is állt, több százezret elkértek egy belépőért, mégis zsúfolásig megtelt. Az állóhelyeknek kialakított részen egy gombostűt sem lehetett volna leejteni. A legelvetemültebb rajongók napok óta sátoroztak a rendezvény kijelölt főbejárata előtt. Dugig volt a Millenáris.

Réka lopva felnézett, tudta, hogy nyolc mesterlövész sasol a környező magas épületek rejtekéből, kettőt adott a rendőrség, kettőt küldött a terrorelhárítás, négyet a vérprofi biztonsági szolgálat. A szomszédos utcákat lezárták, a forgalmat elterelték, a villamos sem járt ezen a szakaszon. Az irodaházak dolgozóinak otthoni munkavégzést rendeltek el, a lakóépületeket reggel hétig el lehetett hagyni, akik maradtak, azok nem nyithatták ki az ablakokat, és nem léphettek ki a folyosóra sem. Fegyveres őrök, kutyák, kordon, beléptetőkapuk, háromlépcsős átvilágítás a személyzetnek, a helyszínt a Budapesti Rendőr-főkapitányság és egy magánbiztonsági cég biztosította, a terrorelhárítás is képviseltette magát. Réka úgy érezte, az orrát sem tudná megvakarni anélkül, hogy valaki ne szúrja ki. Lars Olssont fogadták Budapesten.

A svéd techguru a színpadon állt, nagy átéléssel mutatta be a cége legújabb találmányát, a szuper intelligens okosotthonrendszert, ami, állítása szerint, forradalmasíthatja a mesterséges intelligencia felhasználását a mindennapokban. Magyarország és a szomszédos nemzetek január óta Olsson-lázban égtek. A techguru évindító sajtótájékoztatóján jelentette be, hogy európai turnéjának egyik kiemelt állomása Budapest lesz. Réka akkor még nem is sejtette, mekkora felkészülést fog igényelni a pár órás bemutató, sőt, Lars Olsson nevéhez sem tudott arcot kötni. Mint kiderült, a svéd férfi az Olsson & Olsson névre keresztelt technológiai vállalat vezetője és arca volt, mérnök, programozó, feltaláló, tervező, közgazdász, a KTH Royal Institute of Technology díszdoktora, a világ huszonegyedik leggazdagabb embere. Az Olsson & Olsson különféle elektronikus és okoseszközöket gyártott, dobott már piacra például tabletet, órát, telefont, autót, asztali gépet, tévét, klímát, navigációs panelt, zuhanykabint, önvédelmi sokkolót, még kozmetikai tükröt is. Karácsonyra pedig beharangozták a Freyja Projektet, az okosotthonrendszert, aminek az agya elfért Lars Olsson tenyerén. A férfi éppen ezt demonstrálta, egy letisztult, sima felületű, aranyszínű kockát tartott a kezében. Az összes kamera az okoseszközre közelített, a kivetítőkön többszörös nagyításban jelent meg. Réka nehezen tudta elképzelni, hogy az egy komplex rendszer, ami még a kávéját is képes lefőzni reggelente, sőt, tejhabot is készít hozzá. A tömeg felzúgott, tapsvihar kerekedett, Lars Olsson szélesen elmosolyodott, a kockáról a nézők felé fordította a tekintetét.

A lövés hangja beleveszett az éljenzésbe. A techguru összegörnyedt, a fejéhez kapott. A testőrei rögtön a színpadon termettek, körülállták, villámgyorsan fedezékbe húzták. A VIP-szektorban felsikoltottak, próbáltak megtámasztani egy imbolygó alakot. Mire Réka odaért, a piros melegítőfelsőt viselő alak eldőlt, és nem mozdult többet.

0001

Az art deco stílusban berendezett kávézóban kellemes félhomály uralkodott. A nap a délelőtti órákban nem sütött be a hosszú ablakokon, a dizájner lámpákat pedig nem használta a rendőrség. A Budapesti Rendőr-főkapitányság itt rendezte be a saját műveleti főhadiszállását. Réka az egyik bársonnyal bevont széken ült, a billegő asztalkára könyökölt, összevont szemöldökkel meredt előre. Kávét szorongatott, ami nem a puccos kávézóban készült. A társa szerezte neki még kezdés előtt, és mostanra teljesen kihűlt. Anyaként megszokta a hideg kávét, forrón meg sem tudta volna inni. Vele szemben Varga Gergő, a Nyomozó Főosztály pszichológus szakértője támaszkodott, mintha skatulyából húzták volna elő. Makulátlan külső, feszülős farmer, ing, rajta motorosdzseki, szélfútta tincsek, enyhe borosta. Mindez tökéletes ellentétben állt a fiatal férfi arckifejezésével, ami éktelen haragot tükrözött.

Varga Gergő nemcsak Réka munkatársa, hanem lakótársa is volt egyben. Pszichológus szakértő gyakornokként kezdte a pályafutását a Budapesti Rendőr-főkapitányságon; ugyan kezdetben a pozíció sem létezett, amin foglalkoztatták, mára teljes állású pszichológus szakértőként működött közre az ügyekben. A gyakornok jelzőt a pszichológia-mesterdiploma megszerzése után engedték el neki. Munka mellett továbbtanult felnőtt klinikai és mentálhigiéniai szakpszichológusként, folytatta a szakcikkek írását, előadásokat tartott a rendőröknek, és részt vett több kutatásban is.

Réka a kislánya, Hetti születése óta Gergőnél lakott, az első közös, nagyszabású ügyük után alakult így. Rékának és Gergőnek is kellett a segítség, és az eltelt két év bebizonyította, valóban szükségük volt egymásra. Gergő kivette a részét Hetti gondozásából és neveléséből, Réka pedig az első időszakban ápoló, később baráti támasz lett a fiatal férfi számára. Gergőt súlyosan bántalmazta a sorozatgyilkos, akit végül sikerült elkapniuk és leültetniük. A fizikai és mentális állapota is sokat javult azóta, ám néha vissza-visszatértek a tünetek, az éjszakák továbbra sem teltek nyugodtan a tizennegyedik kerületi lakásban.

Gergő szaggatottan fújta ki a levegőt, a kerek asztalnál ülő harmadik alakra ugrott a tekintete. Tonkó Gábor, azaz Toni Réka régi és új társa volt. Ő is kávéspoharat tartott a jobb kezében, és a nővel ellentétben többször is belekortyolt. A BRFK logójával ellátott dzsekit nem húzta össze, látszott alatta a golyóálló mellény és az ing. Rendkívül sármos és megnyerő férfi volt, Rékával egyidős, jóban-rosszban lehetett rá számítani. Nyomozónak született. Sokat beszélt, imádott sztorizni, de jól is hallgatott, a válása óta egyedül élt, moziba és színházba járt, és ha kávéról volt szó, nem létezett számára lehetetlen.

Toni ütemesen dobolt a mutatóujjával az asztalon, kék tekintete kifutott a szabadba: a Millenárison még nagyobb volt a káosz, mint az esemény kezdete előtt. A legnagyobb problémát a zokogó rajongók jelentették, akik egyszerűen nem voltak hajlandók elhagyni a helyszínt, amíg nem tudják, mi a helyzet Lars Olssonnal. Hiába mondták el nekik többször, hogy nem szolgálhatnak információval, a techgurut kórházba szállították, nem áll rendelkezésükre adat az állapotáról. Behallatszott, ahogy az egyik járőr egyenesen azt javasolja egy maroknyi tinilánynak, hogy menjenek haza imádkozni, ha segíteni akarnak. Bosszantóan lassan oszlott a tömeg. Gergő rászorított a szék támlájára, az orrcimpái kitágultak.

– Hé, nyugi, mindjárt én is befeszülök tőled – próbálta oldani a hangulatot Toni. Gergő megrázta magát, de nem engedett fel.

– Hogy szúrhattuk el ennyire? – sziszegte, a tekintete villámokat szórt.

Réka megforgatta a kezében a papírpoharat.

– Nem biztos, hogy mi szúrtuk el, nem kellene ennyire magadra venned. A mi szervezetünk kábé huszonöt százalékát adta az egész műveletnek, a többi hetvenötbe nagyobb valószínűséggel csúszhatott hiba.

Gergő ellökte magát az asztaltól.

– Simán rálőttek arra, akinek a védelmén fél éve dolgozunk. Szerintem durván elszúrtunk valamit, és nem értem, mit! – A srác a végére szinte kiabált. Toni felhörpintette a maradék eszpresszót.

– Oké, a hiba itt lesz, ma reggel kellett történnie, mert éjjel, az utolsó egyeztetésen minden rendben volt. Szerinted is. A főnök szerint is.

Gergő megrántotta a vállát, mintha nem érdekelné a megjegyzés, tekintete beleveszett a kint lézengő egyenruhásokba. A magánbiztonsági cég emberei egyszerű, fekete öltözéket viseltek, egyedül a csuklójukon futott végig egy felirat, a cég neve. Egyébként teljesen egyformák és egyhangúak voltak.

– Vagy belsős volt a lövész – jegyezte meg csendesen, megdörzsölte az arcát. – Az is egy lehetőség. – Mielőtt Réka és Toni átgondolhatta volna, mit jelent mindez, Gergő továbblendítette a beszélgetést. – Írjátok le nekem a reggeleteket! Onnantól, hogy megérkeztetek a helyszínre, mostanáig.

– Muszáj azonnal? Jó, ne is válaszolj, minél előbb ejtjük meg, annál pontosabbak lesznek az emlékeink. – Toni szomorúan meredt az üres kávéspoharába, bánta, hogy gyorsan felhajtotta az egészet. – Kezdem. De utána szerzek még egyet!

Toni elmondta, hogy pocsék kávét ivott reggel, míg a furgont várta a Rendőrpalota előtt, soha többet nem megy abba a pékségbe. Időben indultak, útközben egy hétvégén kijött sorozatról beszélgettek, a szolgálati kocsikkal behajthattak a rendezvény területére, problémamentesen zajlott minden. Becsekkolt, aztán szinte azonnal ki is léptette magát, egy közeli kávézóból hozott egy normális eszpresszót magának, egy lattét Rékának. Ezután a bázist vette célba, ahol részt vett az eligazításon.

– Teljesen okénak tűnt minden, kézben tartottuk a dolgokat. Miután Réka befutott, és odaadtam neki a kávét, a főnök kért, hogy menjek utánad a színpadbejárásra. Bocs, mielőtt elindultam, felvettem a golyóállót és az egyendzsekit.

– Ez vagy öt percig tartott, mert azon kínlódott, hogy ha a zakójára ráveszi a mellényt, akkor a zakó meggyűrődik – szúrta közbe Réka. – Végül a zakó maradt itt a kávézóban.

– Utálok vasalni, és? Szóval átsétáltam a színpadhoz. Mire odaértem, te már végeztél, a műveleti vezetővel egyeztettél, nem akartam zavarni, oldalra húzódtam. Megugatott a kutya, Lars Olsson húgának a francia buldogja, a magánbiztonságiak szerint minden idegen férfit megugat, nem bírom a francia buldogokat, úgy néznek ki, mint Yoda mester, és…

– Miért volt itt a kutya? – szakította félbe a férfit Réka, mielőtt áttérnek a Star Wars-filmek kivesézésére. – Lars Olsson később érkezett.

– A húga mégis korábban jött, a kutyáról előre szóltak, egyébként Chewie-nak hívják – vonta meg a vállát Gergő. – Először engem is megugatott. Kicsit bizalmatlan.

– Nem egy Elemér, az biztos – vigyorodott el Toni. Elemér, az izgága yorki, Réka kutyusa volt. Még a régi szomszédjától maradt rá, akivel brutális módon végeztek. Elemér azóta nyomozókutya lett, persze nem hivatalosan, viszont annyi időt töltött a főosztályon valamelyik kosárkájában összegömbölyödve – három is volt neki –, hogy a személyzetisek viccből készítettek neki is egy belépőkártyát.

– Szóval, miután a kis Chewie kiugatta magát, megbeszéltük, hogy a színpadnál elvégezték az utolsó simításokat is. Nem szimpik nekem ezek a magánbiztonságiak, bunkók. Mindegy, biztosan pár nullával többet keresnek havonta nálunk. Együtt visszaballagtunk ide. Mentem a helyemre, a harmadikra – mutatott felfelé Toni. – Az ablakból néztem végig a bemutatót, és pont. Nem láttam semmi furát, hacsak a sok flúgos rajongó nem számít annak. Viszont a lövés felülről jött, nem a tömegből, úgyhogy a tinik és a techőrültek tiszták. Részemről ennyi.

– Fáj még a hátad? – kérdezte Réka, majd gyorsan hozzátette: – Amikor visszaértél, azt mondtad, be van állva az egész hátad, és a fél karodat odaadnád egy masszázsért.

Toni kihúzta magát, megmozgatta a hátizmait.

– Most jól vagyok. De igen, amikor visszaértünk, tényleg meg akartam halni egy masszázsért.

Gergő gesztenyebarna szeme kíváncsian villant. Érdekesnek találta az egybeesést, neki is a masszőre járt a fejében, miközben a bázisra sétáltak Tonival, meg is fogadta, hogy még aznap megpróbál a hétre időpontot szerezni. Nem mondta ki hangosan, mire gondol. Érezte, ez a közjáték fontos lehet, de nem értette, miért. Rékára siklott a tekintete. A nő bólintott.

– Ugye én jóval később érkeztem, előbb le kellett raknom Hettit a bölcsiben – sóhajtott Réka. Külön engedéllyel késett, utálta, amikor ilyenért kellett folyamodnia. Maga előtt látta a kislánya sírásra görbülő száját, „Anya, ne menj el!”, kiabálta a bölcsődei csoportszoba ajtajában, Réka pedig komolyan elgondolkodott azon, hogy magasról tesz a munkahelyére, és arra, mennyit készültek erre a napra, hazaviszi Hettit, és elmennek a kedvenc játszóterükre. A kislány rögtön kiszúrta a megingást, még keservesebben bömbölt. Réka óriási lelkiismeret-furdalással hagyta ott.

– Nem akart maradni? – következtetett Gergő Réka arckifejezéséből. A nő megrázta a fejét. Hetti alapvetően szeretett bölcsibe járni. Akkor például semmi baja nem volt, amikor Gergő vitte, olyankor a kislány nyugtatta a többi síró gyereket, hogy ne aggódjanak, az anyukájuk majd jön értük. – Azért neked csinálja a cirkuszt, mert hozzád kötődik a legjobban, ez a lényeg.

– Tudom, akkor is rossz érzés – grimaszolt Réka. – Villamossal jöttem, már akkor kurva nehéz volt átjutni a tömegen. A beléptetőpontoknál minden simán ment, név, jelvény, átengedtek. Pontosak és alaposak voltak mindegyik állomáson, nem hiszem, hogy bárki átcsúszhatott volna az ellenőrzésen. Itt találkoztam Tonival, váltottunk pár szót, én is felvettem a mellényt és a dzsekit. Kezdés előtt mentem egy kört a tűzszerészekkel, utoljára körbenéztek. Nyolc ötvenötkor Lars Olsson megérkezett, kiszállt a kocsiból, a színpadhoz kísérték, a testőrei profin takarták, ivott egy korty vizet, váltott pár szót a technikusokkal, és bele is vágott. Az előadása felét a színpad mellől hallgattam, aztán felmentem a VIP-páholyba, ahogy előre megbeszéltük. Akkor történt. Kábé szemből lőhettek, legalábbis az áldozatot a homlokán találták el. Szerencsétlen srácnak esélye sem volt, azonnal meghalt.

– Lars valószínűleg pont jókor mozdult meg, azért nem őt lyukasztotta ki a golyó – húzta el a száját Toni. – Pár milliméteren múlhatott az élete, már ha nem szenvedett komoly sérülést.

– Eszméleténél volt, amikor betették a mentőbe. Bár az arcából nem sokat lehetett látni a vértől, úgyhogy akármi lehet. Gergő?

A fiatal srác megdörzsölte a szemét.

– Motorral jöttem, ötre beszéltük meg a főnökkel. Azért engem választott a főosztályról, mert én beszélek a legjobban angolul. – Gergő ezt fontosnak tartotta leszögezni, kellemetlenül érintette, akárhányszor azt érezte, kivételes bánásmódban részesül. Persze hajnalok hajnalán kelni nem egyenlő egy kitüntetéssel, de azt is jelentette, hogy Márk alezredes vele akarta kezdeni a napot a helyszínen.

– És te vagy a legjobb emberismerő, ezt se felejtsük el – dünnyögte Toni a bajsza alatt. Gergőnek jólesett a megjegyzés, alig észrevehetően kihúzta magát.

– Először itt egyeztettünk, átbeszéltük még egyszer a részleteket, aztán mentünk egy kört. Mikor visszaértünk, átöltöztem, és a főnök szólt, hogy vár a műveleti vezető. A színpadon találkoztam vele, csak át akarta venni a forgatókönyvet. Amikor végeztünk, odamentem hozzád, engem is megugatott Chewie, és ennyi. Visszajöttünk, elfoglaltam a helyem, én innen tartottam szemmel az előadást. Úgy tűnt, minden a legnagyobb rendben van. Fogalmam sincs, hol, hol, hol…

– Hé, nyugalom! Nem a személyes kudarcod a mai – mondta keményen Toni, mielőtt Gergő belelovallhatta volna magát a kétségbeesésbe. – Nem lelombozni akarlak, de eléggé hátul vagyunk a rangsorban, ami a felelősséget és a lehetőségeket illeti.

– Tudom, csak…

Nem derült ki, mit szeretett volna még hozzáfűzni a pszichológus szakértő, mert kinyílt a kávézó ajtaja. Márk Levente alezredes lépett be, az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. A férfi először kiosztott pár parancsot a technikusoknak, majd a billegő kisasztalhoz lépett.

– Megvan, honnan adták le a lövést. A tervezőirodából – mutatott az alezredes az épület irányába. – Negyedik emelet, második ablak innen számolva. A fekete dzsekisek vezetője szerint profi volt, eltakarított maga után, nem hagyott nyomot.

Márk alezredes fekete dzsekiseknek nevezte a magánbiztonsági cég embereit, a hivatalos nevüket nem tudta vagy nem is akarta megjegyezni.

– Tényleg nem hagyott? – hajolt előre Gergő, ismerte annyira a főnökét, hogy tudja, a férfi figyelmét soha semmi nem kerülhette el.

– Tényleg profi munka volt – rándult meg az alezredes szája sarka. – Az iroda teljesen tiszta, talán még fertőtlenített is maga után valamilyen gyógynövényes szerrel, de a folyosón már nem volt ennyire óvatos. Vagy a fekete dzsekisek reagáltak gyorsan, ami elvárható tőlük, így nem maradt ideje körültekintően menekülni. A tervezőiroda takarítói ma hajnalban nem végezhették el a munkájukat, ez is segített. Van egy fél lábnyomunk, megszáradt szörpbe vagy teába ragadt.

– Az nem sok – eresztett le Toni, aki eddig feszülten várta, mivel rukkol elő a főnöke. Márk alezredes szürke tekintete a férfira villant. – Bár több, mint a semmi, főnök, és ezen felbuzdulva biztos átfésülik az egész folyosót centiről centire. Egyébként pont a hétvégén néztem egy olyan sorozatot, ahol a cipőtalpnyomok alapján kapták el a gyilkost, vagyis az is segített…

– Az áldozatról kiderült valami? – kérdezte Réka.

Márk alezredes aprót bólintott.

– Fiatal srác, gyerek, első kategóriás VIP-jeggyel, iratok nem voltak nála, csak egy hotelszoba kártyája. Réka, Toni, a tiétek. Jó lenne a sajtó előtt azonosítani. Gergő, te visszajössz velem a központba, sok vallomást kell felvennünk. A fekete dzsekisek begyűjtik nekünk a kamerafelvételeket.

– Azonnal jeleznek, ha találnak valamit? – vonta össze a szemöldökét Gergő, nem tetszett neki ez a felosztás. Mintha szándékosan ki akarnák zárni őket a helyszíni nyomrögzítésből.

– A megállapodásunk szerint igen – felelte Márk alezredes, és sokatmondó pillantást vetett a pszichológusra, egyértelművé téve, hogy ő sem bízik maradéktalanul a dologban. – Azt is megígérték, hogy az összes emberüket beküldik a központba, hogy az ő vallomásaikat is felvehessük.

– Gáláns – dörmögte Toni, majd hangosan hozzátette: – Főnök, nem lenne jobb, ha valamelyikünk itt maradna? A biztonság kedvéért.

Márk alezredes elhúzta a száját.

– Nos – kezdte óvatosan. – A megrendelő kifejezetten úgy rendelkezett, hogy számára a magánbiztonsági cég szava élvez elsőbbséget az ügyben. Mi nyomozunk, de mindenről ki fogják kérni az ő véleményüket is. Alma Olsson magasról tesz a magyar rendőrségre.

Pontosan tudták, mit jelentett ez. Az Olsson & Olsson így akarta teljesen a saját felügyelete alatt tartani a merényletről szerzett információkat.

Gergő ért előbb a Rendőrpalotához, motorral megkülönböztető jelzés nélkül is könnyebben közlekedett a csúcsforgalomban. Útközben folyamatosan újravette a reggelt, a hajnali ellenőrzéstől kezdve a fegyver elsüléséig. Lars testőrei villámgyorsan mozdultak, ahhoz mégsem elég gyorsan, hogy a férfi ép bőrrel megússza a merényletet. Gergő maga előtt látta a szalagcímeket, a magyar rendőrség felkészületlensége, tehetetlensége, hozzá nem értése, és a többi, vezetett a tragédiához. Ráadásul úgy is érezte, hogy mindennek lehet valóságalapja. A magánbiztonsági cég nem érdekelt senkit, őket nem volt érdemes nyíltan gyalázni.

Próbált utánanézni a csapatnak, de semmi gyanúsat nem talált. Profik, nemzetköziek, szakmailag elismertek és elképzelhetetlenül drágák. Lars Olsson húga, Alma Olsson bérelte fel őket az európai turné biztosítására, az ő utasításait követték. Gergő nem sokat tudott a nőről azonkívül, hogy Chewie-nak hívták a kutyáját. Összességében kevés információval rendelkezett az Olsson & Olsson működésével és belső viszonyaival kapcsolatban. Azzal viszont továbbra sem bírt megbarátkozni, hogy a magánbiztonságiak is részt vehettek a nyomrögzítésben a megrendelő, azaz Alma Olsson kérésére. Parancsára. Az ösztöne azt súgta, hogy ez nem véletlen volt, nem csak egy milliárdos szeszélye. Vajon mitől félt Alma Olsson, mit találhatnak a helyszínen?

Idáig jutott a töprengésben, amikor begurult a parkolóba Márk alezredes.

– Gondterheltnek tűnsz – csapta be maga mögött a kocsi ajtaját a férfi.

Gergő megrázta a fejét.

– Más befejezést képzeltem ennek a délelőttnek.

Az alezredes nem válaszolt, de Gergő elkapott egy kacsintást. Lecsippantották a kártyájukat, Gergő a lépcső felé vette az irányt, de a főnöke egyenesen a liftekhez lépett, megnyomta a hívót. Némán vártak. Márk alezredes két évvel ezelőttig soha nem használta a liftet, mindig lépcsőzött. Gergő szerette ezt a szokását, át is vette, ő is csak a lustább napjain választotta a felvonót. Aztán Gergő térdét szétlőtték, és ugyan már nem volt szüksége botra a közlekedéshez, az enyhe sántítás vele maradt, sőt, ha például lépcsőn ment fel a főosztály szintjére, a végére egészen biztosan látványosan bicegett. De meg tudta volna csinálni, párszor bebizonyította magának. Igaz, sokáig tartott és sokkal jobban fájt volna, mint várta, de képes lett volna rá. Míg a lift leért, átdolgozta magában a büszkeségét hálává, végül is a főnöke csak miatta volt hajlandó beszállni a felvonóba, és ez nagy szó.

Miközben felfelé mentek, pittyent Márk alezredes telefonja. A főnök kicsit messzebb tartotta magától a nyomógombos készüléket, a szemüvegét nem volt kedve elővenni, és elolvasta az SMS-t.

– Ellátták Lars Olssont, semmi baja, súrolta a golyó. Délutánig benn tartják megfigyelésen.

– Jó ötlet – sóhajtotta Gergő. – Szem előtt van. Ha továbbra is meg akarják ölni, az embereinek fel kell készülniük. És nekünk is. – Márk alezredes kurtán bólintott.

Keresztülvágtak a Nyomozó Főosztály folyosóján, az irodájuk ugyanabban az irányban volt. Tulajdonképpen a pszichológus szakértő nem rendelkezett saját szobával, saját kérésére, hanem továbbra is abban az átjáróirodában rendezte be a munkaállomását, ahol gyakornokként kezdett. Ebből nyílt a főnök titkársága és irodája; Gergőnek biztonságot adott ez a közelség még úgy is, hogy folyton jöttek-mentek a háta mögött. Ráadásul soha nem maradt ki semmiből.

Az átjáróirodában egy farmert, hosszú pulcsit és baseballsapkát viselő, vékony, kissé sápadt srác ácsorgott, folyamatosan tördelte a kezét.

– Ferdi, nincs semmi baj, Lars Olssonnak kutya baja – mondta gyorsan Gergő, ám a srác nem engedett fel. Úgy tűnt, teljesen szét van esve. Pusztai Ferdinánd is a sorozatgyilkosos ügy kapcsán került Márk alezredes látóterébe, azóta pedig külsős kiberbiztonsági tanácsadóként dolgozott a szervezetnek. Egyetemre járt, összeszedte magát, sokat javított a megjelenésén, bár Réka szerint még mindig nem eleget. A kissé furcsa srác hamar a csapat tagja lett, nélküle elképzelhetetlennek tartották a közös munkát.

– Örülök Larsnak – motyogta Ferdi, pulcsija ujjával megtörölte a szemét. A főosztályról ő volt az egyetlen, aki azelőtt is mindent tudott a techgururól, hogy kiderült volna, Magyarországra érkezik. Ferdi rajongott Larsért, a cégéért és a Freyja Projektért, arra gyűjtött, hogy előrendelhessen belőle. Ugyanakkor irtózott a tömegtől, semmi pénzért nem ment volna a Millenáris közelébe. Engedélyt kapott arra, hogy a Teve utcai központból kövesse az eseményeket. A többmonitoros kivetítésnek hála úgy érezte, ő maga is a helyszínen tartózkodik, mégsem kellett hozzáérnie senkihez. – Tudom, ki halt meg.

Réka és Toni felmutatták a jelvényüket a belvárosi hotel recepcióján. Megtudták, hogy a szobát egy cég nevére foglalták, a számlát is az állta, egy fiatal srác jelentkezett be tegnap este. Nem látszott elég idősnek egy komoly céghez, a hotelban arra tippeltek, hogy az apja intézte neki a szállást. A szoba a másodikon volt, bedugták a kártyát az ajtó melletti leolvasóba, automatikusan felkapcsolt a villany. Rékát és Tonit behúzott függönyök, bevetetlen ágy, földre dobott pizsama és egy kinyitva hagyott, zümmögő laptop fogadta.

– Az áldozatunk egy kamasz? – ráncolta a homlokát Réka, mindketten gumikesztyűt húztak.

– Ugyan, bármilyen pasi képes így hagyni a ruháit, ez nem korfüggő. Oké, fogadok, hogy Gergő sosem csinál kupit, és tökéletesen hajtogat. – Mielőtt Réka reagálhatott volna, Toni egy egyszerű, fekete hátizsákból előhalászott egy igazolványtokot. Az arca egy pillanat alatt megváltozott, sokkal lehangoltabb lett. – Az áldozatunk egy kamasz. Majdnem. Herczeg Krisztiánnak hívták, tizenkilenc éves volt. Miskolcról érkezett, a lakcímkártyája alapján legalábbis. És hoppá, itt egy névjegy. Ő a cégtulajdonos.

Toni Rékának dobta az igazolványtokot, a nő is átlapozta. Az áldozat túl fiatal volt ahhoz, hogy egy golyó végezzen vele teljesen értelmetlenül. Herczeg Krisztián az igazolványfotóin nyers tekintetű srác benyomását keltette, az arcán búskomor kifejezés ült.

– Minél előbb értesítenünk kell a hozzátartozóit, ne a híradásokból ismerjék fel szerencsétlent – sóhajtotta Toni, és tovább kutatott a hátizsákban.

– Ez érdekes – húzott elő Réka egy picire összehajtott újságkivágást az igazolványtokból. A cikket nem tartalmazta, Krisztiánnak a kép volt fontos, egy vörös hajú nőt ábrázolt, amint szélesen a kamerába mosolyog. – Talán a barátnője.

– Á, szerintem ez a nő jóval idősebb nála.

– Akkor csak bejött neki. Vagy jelentett valamit. Mi másért hordta volna mindig magánál? – Azzal Réka letette az igazolványtokot, és a szétdobált ruhákat kezdte átnézni. Ahogy felemelte a padlóról az egyik pólót, szöget ütött a fejébe egy gondolat, azonnal átrendezte a képet. Annyira egyértelmű volt, nyilván ezért nem jutott eddig az eszükbe. – Toni, hogy jöhetett be ez a srác a VIP-páholyba iratok nélkül? Hogy jutott át az ellenőrző kapukon? Nem vitt magával se személyit, se diákot, se jogsit. A tartóból nem hiányzik fényképes okmány, nincs üresen maradt hely.

– Hm – ráncolta a homlokát Toni, újra belenézett az igazolványtokba. – Talán útlevéllel, és kipottyant a zsebéből, amikor összeesett. Vagy elkeveredett a felfordulásban. A profi kollégák biztosan utána fognak nézni ennek is – tette hozzá epésen, fogalma sem volt, mennyire alaposak a magánbiztonsági cég emberei, egyáltalán ki akarnak-e deríteni bármit Herczeg Krisztiánról, vagy megelégednek azzal, hogy véletlen áldozat. Réka nem felelt, de magában rögzítette ezt a lényeges információt. Ha elmulasztották ellenőrizni a srácot a kapuknál, akkor óriásit hibáztak, ha pedig valamilyen oknál fogva neki nem volt szükséges a jegyéhez igazolnia a személyazonosságát, az felettébb különös.

– Hoppá! – csúszott ki Toni száján, miután próbaképp végighúzta a mutatóujját a laptop touchpadjén. A képernyőn felugrott egy ablak, ami jelszót kért, mögötte hatalmas számokkal harminc másodpercről elindult egy visszaszámlálás. – Oké, ez nem tetszik. Gondolom, töröl minden adatot, ha lejár. – Réka és Toni összenéztek, ennyi idő Ferdinek is kevés lett volna a jelszó megtippeléséhez. Réka a fürdőbe lépett, a fogmosó pohárba eresztett egy kis vizet.

– Állj arrébb! – rendelkezett, kihúzta a laptop töltőjét, majd a billentyűzetre locsolt egy kis vizet. A képernyő elsötétült, a zümmögő hang elnémult. – Remélem, nem nyírtam ki teljesen. Ha szerencsénk van, a merevlemez ép maradt, és Ferdi ki tud nyerni némi információt.

– Hívunk egy helyszínelőcsapatot, hátha fontos a szoba? – nyúlt a mobiljáért Toni, Réka nem állította meg. Mindketten ösztönösen érezték, jó döntés tovább vizsgálódni. Mielőtt Toni tárcsázhatott volna, megcsörrent a készülék.

– Mondjad, Gergő, ki vagy hangosítva.

– Tudjuk, ki az áldozat – hallatszott a pszichológus hangja a vonal túlsó végéről.

– Mi is – közölte Réka. – Herczeg Krisztián, tizenkilenc éves, miskolci lakos…

– Fedőnevén Abyzmal, az egyik legkelendőbb és leghíresebb hekker a dark weben, benne van a felső egy százalékban – fejezte be a nő helyett Gergő. – Ferdi felismerte a baseballsapkájáról.

– Rajongott Olssonért, vagy dolgozni jött ide? – húzta el a száját Toni, és a sötét laptopra pillantott. Azonnal be kell vizsgáltatniuk.

0010

Toni aprót dobott az automatába, kiválasztotta a dupla eszpresszó lehetőséget. Miközben a gép elkészítette a kávét, a szeme sarkából a főnökét figyelte. Márk alezredes a magánbiztonsági cég egyik nagykutyájával beszélt, a témához képest roppant nyugodtnak látszott. A kórházi folyosót teljesen lezárták, az orvosokat és a nővéreket is alapos ellenőrzésnek vetették alá, mielőtt beléphettek volna. Réka pár méterrel közelebb állt Márk alezredeshez, tanulmányozta a magánbiztonsági cég emberének nonverbális jeleit, az ellenséges kéz- és lábtartását, és hogy próbál magasabbnak látszani a főnökénél. Márk alezredest azonban nem lehetett kibillenteni, nem ennyire látványosan, de az ő metakommunikációja is fölényt sugárzott. Oroszul folyt a társalgás, a főnök ugyanis nem beszélt jól angolul. A fejleményekről tájékoztatta a biztonságist, és ragaszkodott hozzá, hogy az ő emberi is válthassanak néhány szót Lars Olssonnal.

Gergő késett, még dolga volt a Teve utcában. Rá hárult az a szomorú és borzasztó lelki terhet jelentő kötelesség, hogy értesítse Herczeg Krisztián családját a tragédiáról. Mivel a fiatal srácnál nem voltak okmányok a Millenárison, egyelőre nem is állíthatta biztosan, hogy ő halt meg. A családjának kellett azonosítani. Gergő az évek során sokat gyakorolta ezt a szerepet, a fejében mindig jól is ment, de élesben veszített a lendületéből. Herczeg Krisztiánnak az édesapját érte el telefonon, a talpától a feje búbjáig elöntötte az iszonyat, miközben beszámolt neki a történtekről. A család elindult Budapestre.

Márk alezredes nem állt bele a vitába, hagyta, hogy a biztonságis elmondja a magáét. A megtermett exkatonának mindenre akadt egy válasza, úgy bújt ki az illetékességi és hatásköri kérdések alól, mint akit előre betanítottak. Pontosan tudta, miben nem szabad engednie. Kinyílt a kórterem ajtaja, elsőként egy szigorú tekintetű, magas, szőke nő lépett ki, a profi magáncég műveleti vezetője, őt egy másik, elegáns nő követte, Alma Olsson, pórázon vezette Chewie-t, aztán két testőr jött, majd maga Lars Olsson, és újabb két testőr. A svéd cégvezető kisugárzását nem csorbította a merénylet. Magas, izmos, de szikár férfi volt, arcát sötét, divatosra nyírt haj és enyhe borosta keretezte. Éjfekete szemében pimaszság és fennköltség bújt meg. Márk alezredes erre a pillanatra várt, összeszedte a kevéske angoltudását, és fennhangon kijelentette, neki tulajdonképpen mindegy, ha a techguru meghal Magyarországon, amennyiben a cég vállal minden felelősséget, és ezt írásban is rögzítik.

– Mi folyik itt? – lépett hozzájuk Lars Olsson, a jobb arcát kötés borította, azonkívül úgy tűnt, semmi baja. A biztonságis magyarázni kezdte a helyzetet, Márk alezredes csendben hallgatta, éles, kék szemét nem vette le Larsról. A műveleti vezető közbeszúrt néhány kérdést, majd Márk alezredessel is váltott néhány szót. Utána Lars szólalt meg, és ahogy beszélt, tekintete a várakozó Rékára tévedt. A nőnek az a benyomása támadt, hogy rá terelődött a szó, és Tonira, aki közben a kávét fújva lépett mellé. Egy pillanatra összeakadt a pillantása Lars Olssonéval, a sötét, kifejező szempárban mohó érdeklődés csillant. Réka elfordította a fejét. A techguru elmosolyodott, mondott valamit az embereinek, amitől a húga a szemét forgatta, de nem fűzött hozzá semmit. Márk alezredes Rékához és Tonihoz lépett.

– Olsson beleegyezett abba, hogy segít nekünk a nyomozásban, és a személyes védelmének a megszervezésében is részt vállalunk. Szerintük sem múlt el a veszély. Gyertek!

Réka és Toni felmutatták a jelvényüket, és angolul bemutatkoztak.

– Réka? – kérdezett vissza Lars Olsson. – Ez magyar név? Még sosem hallottam.

– Igen, vélhetően hun eredetű, Attila feleségét hívták Rékának.

– Tetszik, nyomozó – kacsintott Lars Olsson Rékára, majd a csapat a liftek felé vette az irányt.

– Flörtölt veled – dörmögte Toni a nőnek, miután kellő távolságban lemaradtak a többiektől. Réka nem felelt, felállt a tarkóján a szőr attól az apró kacsintástól. Próbálta elhessegetni a zavaró gondolatait, az üggyel kellett foglalkoznia. Lementek a földszintre, és mielőtt kiléptek volna a kórházból, a biztonságiak felderítették a terepet. Megérkeztek a rendőrség egységei is. Konvojban, rendőri felvezetéssel mentek a belvárosi, exkluzív hotelig, amelyben Lars Olsson és csapata szállt meg. Itt voltak a legdrágábbak a szobák egész Budapesten. Toni még a kórházból megüzente Gergőnek az úti célt, a pszichológus azt írta vissza, ott találkoznak.

Épp kiszálltak a kocsiból, amikor motor zúgása hallatszott, pár másodperccel később pedig Gergő gurult a hotel elé sötétkék Hondáján. Kitámasztotta a járgányt, leszállt róla, levette a bukósisakot, a csomagtartóba tette. Elindult feléjük, közben lehúzta a motorosdzseki cipzárját, így láthatóvá vált az ing, amit alatta viselt. Lehengerlő energiát árasztott, a kisugárzása vonzó és komoly volt egyszerre, minden tekintet rá szegeződött.

– Wow, ha ez a szexi pasi rendőr, csak a magyarok vigyázzanak rám – jegyezte meg hangosan és szándékosan angolul Lars Olsson, hogy értsék. – Megkóstolnám.

Réka és Toni szemöldöke egyszerre szaladt a homlokuk közepéig, akkor sem tudtak volna mit mondani, ha megtalálják a hangjukat. Önkéntelenül Gergőt nézték, Rékában egy pillanatra a féltékenység is felcsapott. Nem fért hozzá kétség, a pszichológus szakértő valóban baromi szexi volt, olyan megjelenéssel, hogy a nők, és ezek szerint a svéd techguruk is, a nyálukat csorgatták. Toninak egyre kevésbé volt szimpatikus Lars Olsson stílusa, úgy érezte, ennek az embernek még soha senki nem mondott nemet.

– Helló! – köszönt Gergő, és angolul folytatta. – Varga Gergő vagyok, pszichológus szakértő.

– Pszichológus szakértő – ismételte meg Lars Olsson, mintha Gergő helyett a titulusát ízlelgetné. – Nagyon örülök.

A bejárat felé vették az irányt, Réka, Toni és Gergő zárta a sort.

– Miért bámultatok annyira? – kérdezte a pszichológus, amint beléptek az impozáns előtérbe.

– Jól nézel ki – vont vállat Toni, ezzel lezártnak tekintette a témát. Réka nem hagyta ennyiben.

– Lars Olsson meg akar kóstolni – közölte nyersen, nem értette, miért érez haragot emiatt. Aztán Toni lazán hozzátette:

– Szerintem téged is, nyomozó.

Réka grimaszolt. Nem nézett a kollégáira, a liftajtót szuggerálta. Nem jött be neki Lars Olsson, nem is volt az esete, különben sem kellett neki senki, és ami a legfontosabb, dolgozott. Azt hitte, az évek során levetkőzte a kisebbségi komplexusát Gergővel szemben, de rá kellett jönnie, hogy ezen az úton továbbra sem ment végig. Gergő nem a vetélytársa, hanem a barátja. A gondolatai elragadták, alig bírta visszarántani magát a valóságba.

Lars Olsson aprócska megjegyzése csak egy kicsit billentette ki Gergőt, időben kapcsolt, nem engedte, hogy hatást gyakorolhasson rá. A munkára kellett koncentrálnia, ráadásul a férfi egy nap valószínűleg ezer hasonló kijelentést tett, egyáltalán nem számított ez az elejtett félmondat.

A Dunára néző lakosztálynak óriási nappalija volt, az Olsson & Olsson külön kérésére csak világos színű bútorokkal rendezték be, és beszereztek egy szénfekete versenyzongorát is. Márk alezredes javaslatára a függönyöket nem húzták szét, a főnök rámutatott, hogy a merénylő akár a szomszédos épületekről is könnyedén célba veheti őket. Hiszen profi. A biztonsági cég emberei távoztak, a műveleti vezető maradt, Márk alezredes vonult el vele tárgyalni az egyik szobába, az exkatona az ajtó előtt állt őrt.

Alma elengedte a francia buldogot, Chewie azonnal felugrott az egyik kanapéra, a hátára gördült, úgy lihegett. Elfáradt a nagy tortúrában. A gazdája előhúzta a táskájából a tabletjét, böngészni kezdte, nem ült le. Kifinomult, klasszikus stílusú fiatal nő volt, drága, mintás nadrágkosztümöt viselt, csak a táskája egy vagyonba kerülhetett. A haja és a sminkje egyszerűen elegáns, vörös rúzs emelte ki az ajkát. A tekintetében és a mimikájában folytonos lenézés tükröződött, látszott rajta, mindenkiről megvan a véleménye maga körül. Amikor mosolygott, a mosolya keménynek és veszélyesnek hatott. Olyan nő benyomását keltette, akitől jobb tartani a két lépés távolságot. Olyannak, aki az Olsson & Olsson ügyvezető igazgatójaként megállja a helyét egy férfiak dominálta világban.

Lars a bárszekrényhez lépett, töltött magának egy whiskyt. Alma vetett rá egy lesajnáló oldalpillantást, odaszólt neki svédül.

– Hé, legyél udvarias, az angol a közös nyelv – vigyorgott Lars, mire Alma tekintetében gyilkos tűz villant, ám márványszobor-szerű arcán nem tükröződtek érzelmek.

– Nem kellene innod, telenyomtak fájdalomcsillapítóval – ismételte meg angolul is. Lars válaszra sem méltatta, kortyolt egyet az italból. – Hm. Ejha – jelent meg egy félmosoly Alma szája sarkában, és csak azért is hangsúllyal az anyanyelvén beszélt a bátyjához. Lars ezúttal nem kérte, hogy legyen tekintettel a többiekre, kivette a kezéből a tabletet, a szeme ide-oda cikázott, ördögi mosoly ült ki az arcára. Réka, Gergő és Toni összenéztek, szerették volna tudni, mi váltott ki belőlük ilyen reakciót. Aztán Gergő nagy levegőt vett, nem azért jöttek, hogy a luxuslakosztályban lebzseljenek.

– Beszélhetünk a történtekről? Nagyon érdekelne, hogyan élte meg az eseményeket a színpadról, illetve Miss Olsson, az ön vallomása is hasznos lehet.

– Sikerült azonosítanunk az áldozatot is, egy tizenkilenc éves magyar fiatal… – kezdte Toni, de Lars félbeszakította.

– Küldjünk a szüleinek egy lapot és virágot! Meg egy csekket, mondjuk húszmillióról. Vagy mennyit adjunk? Elébe mennénk egy kártérítési pernek – nézett a férfi várakozóan a nyomozókra. Nem válaszoltak, hagyták a kérdést elszállni. Mindhárman megrökönyödtek, úgy hangzott, mintha Lars be akarta volna árazni Herczeg Krisztián életét.

– Tudunk beszélni vagy sem? – tért vissza az eredeti témához Réka. Lars tekintete érdeklődve villant.

– Persze, nyomozó, az öné vagyok.

– Miss Olsson? – nézett Gergő Almára, aki kelletlenül bólintott, látványosan eltette a tabletjét. – Köszönjük!

Abban egyeztek meg, hogy Toni Márk alezredessel visszamegy a központba, hiszen Herczeg Krisztián szülei bármelyik pillanatban megérkezhettek, és a főnök kézbe akarta venni a merénylő elleni nyomozást is, Réka és Gergő pedig meghallgatják Lars és Alma vallomását.

Toni főzött magának egy kávét a Rendőrpalotában, egyeztett a halottkémmel, hogy készítse elő az áldozat testét az azonosításra. Ferdit az átjáróirodában találta, az ergonomikus székében ült, ölében a laptopja, könnyes szemmel meredt maga elé.

– Minden rendben? – húzta oda Gergő székét Toni. – Szörnyen nézel ki.

– Kösz – rántotta meg a vállát Ferdi. – Abyzmallal sokat cseteltünk, azután is, hogy én dobbantottam a fehérkalaposok közé. Szerette a kutyákat, mint én. – Ferdi arra célzott, hogy felkapott dark webes hekkerből lett kiberbiztonsági szakértő, mindkét szakmában remekül teljesített. Toni csúsztatott egy zsepit a srácnak.

– Ő feketekalapos volt?

Ferdi a fejét rázta.

– Jó ideje nem. Inkább hacktivista. Politikai, társadalmi ügyeket vitt, weboldalakat tört fel, kiszivárogtatott ezt-azt, legutóbb egy gyógyszergyárról.

Toni megjegyezte magának, hogy az áldozat személyisége egyre érdekesebb.

– Gergő azt mondta, a baseballsapkájáról ismerted fel Krisztiánt.

– Igen. Ha töltött fel magáról képet, mindig azt a sapkát viselte. Az arcát nem lehetett látni, hiszen akkor felismerték volna, a sapka volt a védjegye.

– Másnak is lehetett ilyen sapkája – próbálkozott Toni, de Ferdi megrázta a fejét.

– Rajta van a neve, Abyzmal, az A helyett négyessel írta, a simléderén, alul. Mutatom. – Azzal Ferdi Toni felé fordította a gépét. A képernyőn a merénylet pár másodperce szerepelt kockákra bontva. Az egyik kinagyított képen, amin Herczeg Krisztán éppen összeesett, valóban látszott a baseballsapka simléderének alján lévő feliratból pár karakter, 4by. – Ennek néztem utána először, tudnom kellett – tette hozzá Ferdi, és hangosan kifújta az orrát.

Toni megveregette a srác hátát, majd elővette a jegyzetfüzetét, felfirkantotta ezt az infót. Krisztiánt nem érdekelte, ha valaki felismeri a rendezvényen. Másik baseballsapkát is választhatott volna, mégsem tette.

– Toni, drágám, itt vannak a szülők! – szólt ki nekik Márk alezredes titkárnője. Toni letette a kávéspoharat Gergő asztalára, majd inkább áthelyezte az ablakpárkányra, miután kapott Ferditől egy ferde pillantást, amiért Gergő gépe mellett akart folyadékot hagyni.

– Abyzmal szülei? – kérdezte Ferdi, nem mozdult, a tekintetével követte a férfit.

– Igen.

– Lemehetek veled? Csendben maradok.

Toni nem tartotta a legjobb ötletnek, de nem is akart ellenkezni. Hosszan sóhajtott, csak azután bólintott.

– Ha mégis megszólalnál, előttük nevezd Herczeg Krisztiánnak. Korántsem biztos, hogy a szülei tudnak a hacktivista tevékenységéről.

– Ne hallgassam ki inkább én? – Réka befeszült Gergő kérdésétől, nem tudta hová tenni az érzést, ami a hatalmába kerítette. A pszichológus észlelte rajta a változást, azonnal visszakozott.

– Nem azért javasoltam, mert azt gondolom, te alkalmatlan lennél, hanem hogy ne teljesítsük minden kívánságát. Kifejezetten téged szeretne, ez látszik rajta, és még nem tudtam összerakni a profilját, fogalmam sincs, mennyire hasznos, ha alámegyünk.

Réka bólintott, tökéletesen értette Gergő logikáját, benne is felvetődött hasonló. Lars Olsson túlságosan nyeregben volt, és azt hitte, az ő szabályai szerint játszik mindenki.

– Nem hiszem, hogy alkalmatlannak tartasz – szögezte le Réka merengve. – Nem is tudom, mi zavart meg. Hadd hallgassam ki én, nem hagyom, hogy öt másodperc alatt kibillentsen. Ha megizzaszt, akkor én is őt. Ne higgye, hogy az ő kezében van a gyeplő.

Gergő bólintott. Bár nem értett egyet maradéktalanul Réka érvelésével, bízott a nőben. Számtalan kihallgatást levezetett már, igazság szerint jóval többet nála. Bírni fog Lars Olssonnal is.

– Enyém Alma. Nem tudom, melyikünknek lesz nehezebb dolga – húzta el a száját.

Alma Olsson a saját szobájában várta, ahogy Gergő fel tudta mérni, neki semmilyen speciális kérése nem lehetett. A berendezés úgy nézett ki, mint a luxusszálloda katalógusában. Chewie az ágyon feküdt, teljesen belesüppedt a paplanba, csak a füle hegye látszott ki. Alma a panorámaablaknál állt, a parfümjét a küszöbről érezni lehetett, édes, fűszeres illat. Csavarta Gergő orrát. A nő kezében volt a tablet, mivel nem kínálta hellyel, a srác is állva maradt.

– Mire vagy kíváncsi?

Gergő ahelyett, hogy feltette volna a szokásos kérdéseket, más utat választott. Ahhoz, hogy Alma megnyíljon neki, úgy kellett kezelnie, ahogy elvárta, hogy kezeljék. Királynőnek. Ugyanakkor azt is éreztetni akarta vele, hogy nem mindenható.

– Úgy vélem, ha valaki tud olyan információval szolgálni, amivel senki más, az te vagy – kezdte óvatosan, és ügyelt arra, hogy a hangja megnyerő legyen. Alma nem pillantott fel rá, de a tekintete elismerően villant. Gergő felkeltette az érdeklődését. – Azt a benyomást kelted, hogy te észreveszel mindent.

– Itt csak én veszek észre mindent – húzta félmosolyra a száját a nő. – Muszáj. Én irányítom ezt a céget, én hozom a szabályokat, és nem hibázom. – Alma Olsson utolsó félmondata megragadt Gergő fülében, könyörtelenség csendült benne. Tisztában volt vele, hogy ez a nő mindig nyer, de most az is világossá vált számára, hogy bármilyen áron.

– A színpad mögül nézted az előadást. Mit vettél észre?

– Azt, hogy a Lars-hisztéria kezd kicsúszni a kezünkből. Eddig is sok őrült rajongója volt, de ezek a tinik ijesztők – mondta Alma továbbra is a táblagépének szentelve a figyelmét. – Van egy pont, amikor a követők száma már nem nyereség, hanem potenciális veszélyforrás. Amikor két éve Prágában mutattuk be a mesterséges intelligencia vezérelte okosóránkat, arra a hétre nem lehetett szállást találni a cseh fővárosban. Hónapokkal a rendezvény előtt lefoglalták a szobákat, apartmanokat, lakásokat. Itt, Budapesten, ha jól tudom, fél évvel korábban megtelt minden. Ez kissé túlzás. Erre megkísérlik megölni. Ennél jobb reklámot én sem találhattam volna ki.

– Hogy érezted magad a színpad mögött? – Gergő ügyelt arra, hogy nyitott kérdéseket tegyen fel, Alma Olsson nagyon könnyen lerendezte volna ezt a beszélgetést az igen-nem válaszokkal. Nem akarta ennyire egyszerűvé tenni.

– Talán enyhén stresszesnek. Izgultam, hogy jól menjen minden. Tartottam attól, milyen lesz egy kelet-európai ország infrastruktúrájával dolgozni, de egész tűrhető volt. – Gergő elképzelte, ahogy magyarok ezrei szisszennek fel, mert egy skandináv milliárdos Magyarországot nem Közép-Európa részeként fogta fel. – Melegem is volt, vártam a végét, túl akartam lenni rajta.

– És Chewie hogy érezte magát?

– Szörnyen. Utálja a tömeget, és megugat minden idegen férfit, de azért kapott egy kiadós pocaksimit is. – A válasz kifolyt Almából, nem gondolkodott rajta, Gergőnek pontosan ez volt a célja a kutyussal kapcsolatos kérdéssel, az ösztönös reakció.

– Jó neki – mosolyodott el.

Alma leeresztette a táblagépét, egyenesen a szemébe nézett.

– Kibaszott jó vagy – jegyezte meg nyersen. – Ez az előadás is pontosan olyan unalmasnak ígérkezett, mint a többi. Nem vettem észre semmi különöset, mindenki tette a dolgát, ahogy utasítottuk, gördülékenyen haladt a délelőtt.

– Gördülékenyen haladt – ismételte meg Gergő, Alma kurtán bólintott.

– Nem tapasztaltam fennakadást, meglepett, mennyire jól koordináltátok a saját részeteket. A hatóságok sokszor az elvárható minimumot is nehezen hozzák.

– A megbeszéltnél előbb érkeztél a helyszínre. Miért? – Gergőt igazából ez érdekelte a legjobban, de tudta, ha ajtóstul ront a házba, az orrára csapják az ajtót. Alma arcán árnyalatnyi bosszúság futott át, egy másodpercet késett a válasz.

– Mint már említettem, volt bennem némi kétely a technika miatt.

Gergő nem forszírozta, bár ő meg a nő szavahihetőségében kételkedett.

– A merényletet kihagytam, arra eszméltem, hogy a tömeg felzúg. Akkor néztem a színpadra, de csak azt láttam, hogy a testőrök takarják a bátyámat. Ennyi. Azt nem mondom, hogy fogalmam sincs, ki akarta megölni, mert egy könyvet tele lehetne írni az ellenségeinkből. Konkurencia, irigyek, őrült tinik, csalódott vásárlók, vagy egy hülye eszkort valamelyik buliból, aki elhitte, hogy jelent valamit, hogy a bátyám lefeküdt vele.

– Pár szereplőt ki lehetne venni abból a könyvből – mutatott rá Gergő. – Profi munka volt, profi mesterlövész. Egy eszkort nem tudta volna megfizetni.

– Igaz – hagyta rá Alma, ismét a táblagépe kötötte le. – Nem az én dolgom kideríteni, mi történt, te viszont ezért kapod a fizetésedet. Jót beszélgettünk. Viszlát!

Gergő nem vitatkozott, egyelőre ő sem szeretett volna több kérdést feltenni. Magára hagyta a nőt és a hangosan horkoló francia buldogot.

Lars a versenyzongoránál ült, jobb kézzel játszott, balját a térdén pihentette. A poharát a zongorára tette, egész testével Réka felé fordult.

– Szereti a szvinget, nyomozó?

– Tudja a nevem, Mr. Olsson – mondta hidegen Réka, tartotta a tisztes távolságot a zongorával.

– Elfelejtettem – húzta félmosolyra a száját Lars, a tekintete csibészesen villant.

– Nem igaz.

– Valóban nem. Szereti a szvinget, Réka?

– Nem az én műfajom.

– Kár – sóhajtott Lars, lejátszott egy dallamot. – Jól állna magának.

Réka nem reagált, próbált higgadt és határozott maradni. Lars ivott egy kortyot, letette a poharat, megcsóválta a fejét.

– Ne nézzen így rám, zavarba hoz.

– Az a célom – tette csípőre a kezét Réka, hosszan végigmérte a techgurut, kivárt néhány másodpercet, majd folytatta: – Kérem, mondja el, mit tapasztalt a színpadon, Mr. Olsson!

– Lars – javította ki a férfi, mindkét kezével játszani kezdett egy gyors ritmusú dallamot, mintha magának szolgáltatna zenei aláfestést. – Jól éreztem magam. Szeretek a rajongóimmal találkozni, és szeretek beszélni. A Freyja Projekt a legnagyobb dobás, amivel valaha előálltam, nagyon érdekel, mit szólnak hozzá. Én odavagyok érte. Tökéletes, merészebb és több, mint amiről az emberiség valaha is álmodott. Új szintre emeli a létezést, átírja az otthon fogalmát. Izgalmas bemutatni a nagyközönségnek, a legtöbb ember túl egyszerű dimenzióban gondolkodik ahhoz, hogy egyáltalán felfogja egy ilyen technológiai ugrás jelentőségét. Látom a szemükben, fogalmuk sincs, miről beszélek, de akarják, kell nekik, mert azt mégis érzik, hogy ez számít, ettől többek lehetnek. A cégnek ez elég, érkezzen sok megrendelés, vezérelje az összes otthont Freyja.

– És hol van ebben ön? Önnek mi lenne az elég? – csapott le Réka a kínálkozó témára. Lars tekintete egy pillanatra a semmibe révedt, de játszott tovább. Megrázta magát, nem nézett a nőre.

– Ha azt mondom, sehol, és nem tudom, mit szeretnék, az nagyon szomorúan hangzana.

Réka ösztönösen érezte, hogy érzékeny pontra tapintott, úgy döntött, kicsit provokálja a férfit.

– Mi lenne, ha tudná?

Lars elnevette magát.

– Valószínűleg kirúgnék mindenkit a cégtől, és egyedül vinném. Jobb esetben – sóhajtott Lars, és nem tette hozzá, mi lenne a rosszabb forgatókönyv. Újra Réka felé fordult. – Nem vettem észre semmi szokatlant, se itt a hotelben, se a kocsiban, se a helyszínen. Bár ilyenkor nem figyelek a környezetemre, belül vagyok, felkészülök az előadásra. A színpadon töltött időt másodperceknek érzékelem, és azokra az arcokra koncentrálok elsősorban, amiket ki tudok venni, meg a tömeg energiáját próbálom magamba szívni, átdolgozni, hasznosítani. Nem láttam, honnan jött a lövés, fel sem fogtam, mi történik, amíg le nem rángattak a színpadról, akkor sem értettem azonnal. Vérzett az arcom, oké, szerintem a kórházban jutott el a tudatomig, hogy meg akartak ölni. Egy hajszálon múlt. – Lars a végére egészen elcsendesedett, a keze megállt a levegőben. A lakosztály nappalijára némaság borult. Réka tisztában volt azzal, hogy a férfi traumatikus élményt élt át, és az is csoda, hogy itt beszélget vele. Lars lazának és érdektelennek mutatta magát az ügy kapcsán, de még ő sem vehette félvállról a tényt, miszerint majdnem meghalt. És bárki szervezte a merényletet, nagy valószínűséggel újra meg fogja próbálni. Nincs biztonságban. Réka hagyott teret és időt a csendnek, hadd terjedjen szét a szobában, hadd agyaljon a férfi.

– Próbálták már megölni? – kérdezte végül Lars, a kezét óvatosan a billentyűkre eresztette, nem játszott tovább. Réka bólintott, nem tette hozzá, hogy őt majdnem sikerült is. – Érdekes érzés. Gondolom, a pszichológus szakértőjük azt fogja javasolni, járjak terápiára, hogy feldolgozhassam ezt az élményt. – Réka ismét bólintott. – Keresnem kell egy utazó terapeutát – vigyorodott el Lars, újra mozogtak az ujjai, egy melankolikus dallamot választott. Ezzel lezártnak tekintette a témát, a tekintetét is visszafordította a hangszerre. Ám Réka még nem végzett.

– Van esetleg ötlete, ki állhat a merénylet mögött?

Lars számított erre a kérdésre, próbált roppant cinikus arcot vágni, Réka azonban elég hamis reakcióval találkozott már, átlátott a szitán. A kérdés sokkal jobban megrémisztette a férfit, mint mutatta.

– Ugyan már, nyomozó, ha most elkezdem sorolni, itt leszünk estig. Amit én nem bánnék – tette hozzá pimaszul. Réka direkt nem reagált, még egy lesújtó pillantást sem engedett meg magának.

– Rendben. Egyelőre végeztünk. Ó, nem, még valami. Mit mutatott a húga a tabletjén, amiről minket nem világosítottak fel? – Réka tudta, hogy ez egy mellékes epizód volt, mégis fúrta az oldalát a kíváncsiság. Larsról lerítt, mérlegel, mennyit osszon meg a nővel, végül vállat vont.

– Egy friss elemzést, a cég és a Freyja Projekt részvényei kilőttek az egekbe a merénylet óta. Értékessé tett a halál lehelete – kacsintott Lars, ismét egy szving dalba fogott, Réka pedig otthagyta a zongorával. Nem vette észre, hogy a férfi lopva figyeli minden mozdulatát.