Copyright © 2023 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Borító © Jeffrey Thomas

Eredeti cím: Fire and Fate

Fordította © Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Spirk Ildikó

ISBN 978-963-584-896-6

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

ELŐHANG A Tündérmesék könyvéből – Hádész

1. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – Testvérek a háborúban

2. FEJEZET A világok kettészakadása

3. FEJEZET A királynő visszatér

4. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – Az Alvilág királya

5. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – A Számtalan királyság

6. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – Egy titok és egy ígéret

7. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – A Tiltott-hegy

8. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – Az új Kirké

9. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – Az alvó sárkány

10. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – A sors fonala

11. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – A holt erdő kivilágítása

12. FEJEZET A Tündérmesék könyvéből – A két Hádész története

13. FEJEZET A sors fintora

14. FEJEZET És boldogan haltak

UTÓHANG

Menedzsereimnek és bajnokaimnak, David Servernek és Ray Millernek. Örökké hálás leszek az optimizmusotokért, őszinteségetekért, útmutatásotokért, és a humorérzéketekért. Köszönöm.

A Tündérmesék könyvéből

Hádész

A Tündérmesék könyvének szövetébe, akár egy pókhálóba, a végzet leheletfinom fonalait is beleszőtték. A közepén pedig nem más, mint Hádész ül, aki e világban a holtak őrzője, s akinek hatalmában áll a csillagok irányítása és a sors alakítása egyaránt – ahogy nekünk, a különös nővéreknek is, akik a Tündérmesék könyvét írjuk. S bár a halál mindannyiunkat összeköt, a Hádésszal való kapcsolatunkat valami ennél sokkal nagyobb erő forrasztotta egybe: a végzet.

Mielőtt Hádész elfoglalta volna az Alvilág trónját, boldog volt korábbi szerepében is. Ő volt A leggazdagabb; a Rejtett kincsek istene; az aranyé, és mindazé, mi a föld alatt rejlik – köztük a holtaké is. De nem volt még rosszindulatú, s főleg nem az a démon, akivé később vált; mindössze az egyensúly felett őrködött pártatlanul. Hisz nem volt mindig gonosz; csak az idő, a magány, és a kétségbeesés tette azzá, a birodalmában töltött sanyarú évek alatt.

Hádész mire sem vágyott jobban, mint hogy otthagyja az új életével járó gyötrelmet; ám a kötelességét mindvégig komolyan vette. Ki nem állhatta, ha a trónusára nem vigyáznak, így hát szüntelenül szenvedett, mígnem egy nap a végzet be nem avatkozott a sorsába három boszorkány, Lucinda, Ruby és Martha képében.

Ha eleddig nem esett le, hogy a korábban olvasott történetek mind a Tündérmesék könyvének fejezetei voltak, nem figyeltél eléggé, kedves olvasó. S bár már tudható, hogy az idő mindössze az emberek mondvacsinált kreálmánya, s hogy az idősíkok nem egymástól külön, hanem egyi dőben mozognak, most azt is megtudhatjuk, miért: amikor a régi isteneket, főként Kronoszt, az öreg titánt legyőzték, az idő mindörökre szétesett. Azóta mi, boszorkányok sem egyenes vonalként érzékeljük azt. Néha  elveszítjük a fonalat, s a Tündérmesék könyvének történeteit sem időrendben tálaljuk. Mégis, van rendszer a téboly mögött. Hisz mi az idő a boszorkányok és istenek számára? Az olyanoknak, akiknek hatalmában áll világokat teremteni, elpusztítani, s a kozmosz útját irányítani? Úgy tűnik, az egyetlen dolog, amit még mi sem tudunk irányítani, a saját sorsunk.

A Tündérmesék könyvéből

Testvérek a háborúban

A mikor mítoszokról és legendákról olvasunk, könnyű megfeledkezni róla, hogy ezek nem pusztán történetek, de valódi, megélt tapasztalatok, melyek megváltoztatták a szereplőik életét. Elfelejtjük, hogy néha még a leghatalmasabbak, akár az istenek is küzdenek és szenvednek; s nem jut eszünkbe, hogy ezek nem pusztán mesék.

E történet eseményei egy olyan időben zajlottak, mely a halandók számára felfoghatatlan; amikor hatalmas titánok uralták a világot tűzzel és káosszal, míg végül uralmukat meg nem döntötték a saját fiaik és lányaik; a hatalmas, nagy erejű olümposziak.

A titánok uralma alatt annyira eluralkodott a zűrzavar és a pusztulás, hogy Zeusz, Hádész és Poszeidón úgy döntöttek, ideje megbuktatni az apjukat, Kronoszt s vele a többi titánt, hogy ők maguk emelkedjenek az uralkodó istenek rangjára. Ezt a viadalt később a titánok harcaként nevezték el: a tíz évig tartó háborúban az olümposziak szegültek szembe a titánokkal, az új istenek a régiekkel, a gyermekek a szüleikkel. A küzdő felek olyan hősiesen vívták harcukat, hogy még a Tündérmesék könyve is megemlékezik róluk; hullámai az összes világot elérték, köztük a Számtalan királyságot is. Ez a harc tette Hádészt azzá az istenné, akinek ma ismerjük.

Hádész fontos szerepet játszott ugyanis ebben a küzdelemben: testvéreivel együtt belátta, hogy ha le akarják győzni a titánokat, a leghatalmasabb seregre lesz szükségük. A titánok nem egyszerű óriások voltak: világok pusztítói, nagyobbak bármelyik hegynél. A fivérek jól tudták, hogy minden erejükre szükségük lesz, ha ők akarnak uralkodni a titánok után. Így hát nem tétlenkedtek.

Poszeidón a tengert hívta hadba, melynek hatalmas hullámai a legkülönfélébb tengeri teremtményeket hozták magukkal. Óriás tintahalak, hatalmas polipok jöttek, de még a leviatánok is harcba szálltak. E lények erős csápjaikat a titánok köré fonták, s lefogták végtagjaikat, míg a háborgó hullámok körbevették őket. Oszladozó hajók érkeztek, rajtuk a holtak seregével, akiket Hádész szólított hadba. Csontvázak valóságos óceánja borította el a titánokat, ahogy a hegyeket és földeket is, míg felettük Zeusz óriás sasokból álló serege körözött. Zeusz odafentről dobálta villámait, s korbácsolta fel az eget, hogy abból özönvízszerű eső, s a legvadabb hurrikánokat is felülmúló szélviharok csapjanak le a titánokra. Ha a megtámadottak hegyeket dobáltak Hádész seregére, ő újra feltámasztotta őket, újra és újra a vesztükbe küldve a kárhozott lelkeket. A holtak serege körbezárta a titánokat, míg azok a minden irányból érkező ellenséggel hadakoztak. Tíz éven át a fivérek egyként harcoltak, míg végül sikerült legyőzniük, és elzárniuk a titánokat.

A titánok elleni csata végső napján aztán egy olyan döntés született, mely mindannyiuk végzetét, sőt, a világok sorsát is meghatározta. Hádész már abban a pillanatban megneszelte ezt, hogy a háború véget ért; ugyanis kikémlelte a testvéreit a háború romjai közt. Széttört hajók hevertek szanaszét, az épületek összeomlottak, az oszlopok megrepedtek, a templomok víz alá süllyedtek, Zeusz és Poszeidón pedig egymás közt tanácskoztak. Bár Hádész volt Kronosz legidősebb fia, mindig is Zeusz volt az, aki a dolgok élére állt, s Hádész érezte, hogy öccse máris eldöntötte, hogyan menjenek a dolgok mostantól, hogy apjukat a többi titánnal egyetemben legyőzték.

Hádész leszállt hatalmas, háromfejű kutyájáról, Kerberoszról, s gyanakvó pillantással a testvéreire nézett. Tisztán látta, hogy mi történik. Az arcukra volt írva minden, ahogy a sorsuk elrendelte.

– Természetesen te uralod majd a tengert, fivérem – lapogatta meg Zeusz Poszeidón hátát. – Hádész pedig az Alvilágot – tette hozzá széles mosollyal, nagy fehér fogait kivillantva.

– És feltételezem, tiéd lesz az ég, és minden, ami hozzá tartozik; köztük az Olümposszal, igaz? – kérdezte Hádész. Érezte, hogy fellobban benne a harag. Kerberosz összeszűkülő szemmel morgott Zeuszra.

– Miért? Te talán valami másra gondoltál, Hádész? – kérdezte Zeusz, s megvakargatta a kutya egyik fejét az álla alatt, majd mindegyik szájába egy-egy finom levágott krakencsápot tett.

– Én vagyok a legidősebb fivér, Zeusz! Az az én helyem! És ne hízelegj a kutyámnak!

– Ne feledd: ha én nem vagyok, te még mindig apánk gyomrában kuksolnál, Hádész! A húgaink és a fivérünk még jól emlékeznek erre.

– Persze, persze, tudjuk, hogy te vagy az egyetlen, akit apánk nem evett meg, és sikerült rávenned, hogy…

– Kihányjon téged – hahotázott Zeusz. – És te voltál az utolsó, Hádész. Tehát, ha így vesszük, te vagy a legfiatalabb.

– Engem… kitagadtak… csak mert én voltam az elsőszülött, te pedig apánk kedvence! – S mindez igaz is volt, de Zeuszt ez persze nem érdekelte.

Hádész tudta, hogy meg sem kellene lepődnie azon, hogy ez történik. Attól a pillanattól fogva, hogy Zeusz kiszabadította a testvéreit apjuk gyomrából, úgy viselkedett, mintha ő lenne a legidősebb, s őt illetné az ezzel járó összes jog.

– Csak mert olyan mesterien irányítottam a holtakat, még nem feltétlenül akarnék velük élni! Talán nekem is van beleszólásom, hogy hol lakozom majd az idők végezetéig! – csattant fel Hádész, s a harag egyre csak gyűlt benne. Sosem érzett még ilyen dühöt; a belsejében egyre hevesebben lobogó tűz mintha az egész testét el akarta volna borítani, s végül lángra is lobbantotta azt, felperzselve a földet a lábai körül. Zeusz a fejét csóválta, gúnyos mosollyal a szája szegletében.

– Akkor hát ez eldőlt. Látszik, hogy mindnyájan illünk az új szerepkörünkbe. Én uralom majd az eget, Poszeidón a tengert, Hádész pedig az Alvilágot. Hacsak nincs ellenvetésed, Hádész… Nyugodtan engedd csak szabadon a titánokat, hogy lássuk, még mindig te vagy-e apánk kedvence. Elkezdhetünk egy újabb tízéves háborút… – Végül is, mi tíz év egy istennek?

Ám Hádész nem akart a testvére ellen háborúzni, legalábbis akkor még nem. Így hát a béke és a család kedvéért elfogadta az Alvilág trónját. Végül is, mi rossz lehet odalent…?

Így esett hát, hogy Hádész lett az Alvilág ura. Ám a története ezzel még nem ért véget. Épp csak hogy elkezdődött.