Virgin Bergh

Lázadás 2.0

Book Dreams Kiadó 2020

Virgin Bergh

Lázadás 2.0

© Virgin Bergh © Book Dreams Kiadó

Szerkesztő: Hajdú Nikoletta

Borítóterv: Book Dreams Kiadó

Képek forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635861705

Minden jog fenntartva.

Book Dreams Kiadó

2022

1. fejezet

– Mondom, hogy nem én tettem! Hallja? Engedjen el!

Kétségbeesetten próbáltam kirántani a csuklómat az egyenruhás férfi erőszakos szorításából, természetesen eredménytelenül. A szívem jóval erősebb ütemre váltott a mellkasomban, és a lábam is a földbe gyökerezett, amikor megpillantottam a közvetlenül a járda mellé parkoló rendőrautót. Nem akartam elhinni, hogy ennyire rosszul alakulhat az estém. Ez velem nem történhetett meg! Bízni akartam magamban, főleg abban a nem létező képességemben, hogy egy hatásos kis monológgal sikerül majd kibeszélnem magam ebből a helyzetből. De valljuk be! Mit tudhat, azaz ember a laza, magasról teszek mindenre stílusról, aki eddig még sosem használta? Ha az a bajszos, köpcös testalkatú rendőr, aki eközben ráérősen kiszállt a rendőrautóból arra vesztegette volna az idejét, hogy rákeressen a lexikonban a " mintadiák " kifejezésre, akkor közvetlenül mellette biztosan az én nevemet találta volna. Ezért volt elképzelhetetlen a helyzet.

Ahogy a rendőrautó lámpáinak fénye egyenesen rám szegeződött, és megvilágította ijedt, őzgidára emlékeztető alakomat, éreztem, hogy életem egyik legnagyobb baklövését követtem el. Nem mintha a kisebb hibák rám vallottak volna. Céltudatos nőként, mindig is tudtam, mit akarok elérni az életben. Arra pedig kiváltképp büszke voltam, hogy nem követtem el eddig kijavíthatatlan hibákat. Még egy kis botlást sem engedélyeztem magamnak, ennek az estének mégis katasztrofális kimenetele lett.

„A legjobbakkal is megesik” – idéztem fel édesapám mondását, amit ő megnyugtatásnak szánt.

Filozófusként nem is mondhatott volna mást, míg édesanyám szorgos bólintásokkal jelezte egyetértését. Ez a mondat általában akkor hagyta el a száját, ha valamin elgondolkoztam, és nem figyeltem kellőképpen arra, amit éppen csináltam. Két eltérő színű zoknit húztam fel a lábamra, vagy sikerült a pohár mellé öntenem a tejet, majd arra áldoznom néhány percet, hogy feltöröljem a hófehér cseppeket a márvány pultról.

Általában halkan szidtam magam a figyelmetlenségemért, míg apa, egy elnéző mosolyt küldött felém. Bárkivel megesett, és ez korántsem jelentette a világvégét. Legalábbis a maja naptárban nem szerepelt, hogy egy kis barna hajú lány okozná mindenki vesztét. Ha édesapámon múlt, akkor a konyhapulton feltűnő tócsát képező, majd a peremén csendben lefelé csordogáló tejre csak annyi megjegyzést fűzött:

„Legalább jut a macskának is.”

A Portland Állami Egyetemen tanított és a diákjai, a többi professzorral egyetemben eléggé magának való embernek ismerték őt, aki híres volt a pontosságáról és mindig magánál hordta a fekete bőrnoteszét. Minden újabb megbeszélés, előadás időpontját feljegyezte benne. Szigorúan ügyelt a pontos megjelenésre, hogy mindig összeszedettnek, felkészültnek mutatkozzon mások előtt. Ha nem így tett volna, még megfeledkezik egy fontos eseményről, és az életünk egyhamar kártyavárként összedől. Ezek a szabályok jelentették számára a biztonságot. Csak akkor engedte el magát, amikor átlépte a házunk küszöbét, és becsapódott az ajtó a háta mögött. Sok rokonunk szerint túlzottan is hasonlítottam rá.

Ragaszkodtam a kis szabályaimhoz, amik egyben tartották az életem. Ha egy téma hatása alá kerültem, akkor éjjel-nappal csak akörül forogtak a gondolataim, nem tudtam másról sem beszélni. Iskola után hazaérve szinte azonnal a szobámba zárkóztam. Semmi sem téríthetett el attól, amit a fejembe vettem, viszont képtelen voltam elfogadni, ha valami nem sikerült. Ugyanilyen volt édesapám is, még mielőtt én megszülettem. Sokszor azzal nyugtatott, hogyha felnövök és találok valakit, akinek a boldogsága sokkal fontosabb lesz a sajátoménál, én sem fogok már olyan kis apróságok miatt bosszankodni, mint a kiömlő tej, vagy a felemás zoknik. Más színben látom majd a világot, és meglelem végre azt a biztonságot, amire annyira vágyom. Édesapám észrevette a dolgok jó oldalát. Nagy szükségem volt rá, hogy legalább ő elnéző legyen velem, ha már én nem tudtam az lenni önmagammal.

Viszonylag hamar megtanultam olvasni, a mesekönyveket a jóval nehezebb és szárazabb lexikonok követték. Mindig egy újabb könyv akadt a kezembe, amit addig lapozgattam oda-vissza, amíg meg nem értettem a benne leírtakat. Azok a helyzetek nyomasztottak a legjobban, amikor nem tartottam magam elég jónak vagy eszesnek, és úgy éreztem, fel kell adnom valamit. Túl sok időt töltöttem a szobám magányában, miközben arról álmodoztam, hogy egyszer körbeutazom majd a világot, eljutok azokra a történelmi helyekre, amiket misztikumok vesznek körül. Vonzottak a régi épületek, a letűnt civilizációk, és mindaz, ami utánuk maradt. Feltett szándékom volt, hogy olyan hivatást választok magamnak, ahol választ találok a kérdéseimre, és oltja majd a csillapíthatatlan tudásszomjamat.

Gimnázium első évében ismertem meg Emilyt, aki nem hagyta magát lerázni egy jó könyv miatt, és állandóan kereste a társaságomat. Még akkor is, ha az érdeklődési körünk közel sem volt azonos. Emily sokkal nyitottabb személyiség volt, mint én. Állandóan csacsogott, könnyen ismerkedett másokkal. Később alig akadt olyan ember az iskolában, akiről ne tudta volna kicsoda, honnan jött. A legtöbb idejét mégis velem töltötte. Szinte kötelességének érezte, hogy délutánonként a könyvtárba is kövessen, majd elmesélje a legújabb pletykákat. Így fordulhatott elő több alkalommal is, hogy miközben én az ókori görög kultúráról gyűjtöttem össze több száz oldalas, vastag, porlepte könyveket a könyvtári asztalra, addig Emily lazán a szék támlájára vetette a kabátját, és pánt nélküli, rózsaszín felsőjét elővillantva mesélni kezdett a legutolsó kalandjáról. Valamikor nem is a saját randijáról esett szó, hanem egy évfolyamtársnőnk szörnyű sminkjéről vagy tervezett házibuliról tartott nekem előadást. Jellemzően be sem állt a szája, nem is válogatott közben az igazán fontos és az említésre sem méltó dolgok között. Sokáig azt hittem, teljesen különbözünk mi ketten, de később rájöttem a legjobb barátnőm olyankor a saját felfedezéseit osztotta meg velem.

Bizony! Ő lett a legjobb barátnőm, akinek nem voltam rest aztán az orra alá dörgölni mindenféle köntörfalazás nélkül a véleményemet. Ha történelem órán feleannyi hévvel tartott volna előadást az adott témáról, akkor biztosan sokkal jobb jegyeket kapott volna ő is. Emily barátsága sokat jelentett nekem, nagy hatással volt rám, bár ezt neki nehezen vallottam volna be. Én voltam kettőnk közül a zárkózottabb, akinek nem volt barátokra, hírnévre szüksége ahhoz, hogy jól érezze magát. Szerettem egy könyvvel a kezemben félrevonulni a szobámba, vagy a családommal új, izgalmas helyekre kirándulni, akár sokadik alkalommal bejárni a városi múzeum termeit. Minden vágyam az volt, hogy felvegyenek az egyetemre, és valamilyen módon a kulturális értékekkel foglalkozzak a jövőben. Amikor a sikeres felvételről értesítő levelet a kezembe kaptam, hihetetlen megkönnyebbülést éreztem, mintha egy óriási kő gördült volna le abban a pillanatban a szívemről. Az álmaim végre valóra váltak.

Aznap este is csak azért mentem el a klubba, hogy a sikeres felvételinket a többiekkel együtt ünnepeljem meg. Egy kis baráti társaság gyűlt össze Portland egyik legfelkapottabb szórakozóhelyén, a Riversben. Fájt belegondolni, ez lesz talán a legutolsó együtt töltött esténk, mielőtt mindenki szétszéledne a világ különböző pontjára. Az eltelt évek alatt Emily által, ők is közel kerültek hozzám, ezért sem mondhattam nemet a meghívásra. És milyen jól tettem! Sokkal felszabadultabbnak éreztem magam, mint addig bármikor! Dőltünk a nevetéstől, miközben újra felelevenítettük a régi gimis történeteket, aztán nemsokára mind a táncparketten kötöttünk ki. Könnyen hagytam magam rábeszélni, arra a tűzpiros, testhez simuló ruhára is, amit hétköznap, önmagamtól aligha vettem volna fel. Vékony pántok tartották meg a vállamon, a térdemig sem ért, és inkább hasonlított egy kombinéra, mint egy igazi ruhára. Ennél jóval visszafogottabb ruhadarabokhoz voltam szokva, mégis igazat kellett, hogy adjak a lányoknak: ez a ruha piszokul jól állt rajtam. Emily már készülődés közben is teljesen fel volt villanyozva, szinte be sem állt a szája. Gyorsan leültetett maga elé egy székbe, hogy a hajamba laza hullámokat varázsoljon.

– Talán megismerkedsz végre valami jó pasival! Abban a hosszú, kötött pulcsiban amúgy is csak meleged lett volna – juttatta eszembe az eredeti ötletemet. Jobbnak láttam, ha meg sem szólalok, csak a szememet forgattam mosolyogva. Barátnőm tele volt jó szándékkal, mindig is a szívén viselte a sorsomat, így előre éreztem hova akar megint kilyukadni. – Ha egy kicsit elengednéd magad és nyitnál mások felé, hidd el, tapadnának rád a srácok!

– Tudom, hogy csak jót akarsz, de félek, hogy ugyanaz lesz, mint múltkor. Ezekben a klubokban én nem tudok ismerkedni. Csak azért megyek el, hogy veletek legyek és együtt bulizhassunk – mosolyogtam Emilyre a tükörben. Mintha meg sem hallotta volna a szavaimat, konokul folytatta.

– Mióta ismerlek, minden délutánod a könyvtárban töltöd. Megismerkedtél ott valaha egy fiúval is? – kérdezte, miközben szemöldökei mérgében közelebb ugrottak egymáshoz. Ismertem már ezt az elszánt tekintetet. Ilyenkor jobb volt, ha felkötöm a gatyámat, hisz’ olyan területre tévedtünk, ahol Emily eléggé magabiztosan mozgott.

– Ott volt legutóbb Daniel… – kezdtem volna bele, mire legyintett egyet.

– Akkor úgy kérdezem, hogy egy helyes, belevaló pasival?

– A belevaló pasik nem illenek hozzám – fintorodtam el már a gondolatra is. Azonnal megjelent a lelki szemeim előtt Emily exbarátainak a képe. Az olyan pasik, akiket ő belevalónak tartott általában rajongtak a gyors autókért, motorokért, disznó viccekkel szórakoztatták egymást. Marie Curie-ről is azt hitték, hogy valami ízletes fűszernövény. Elképzelni sem tudtam mivel csavarták el a barátnőm fejét. Emily nem volt egy kis buta liba, mégis a férfiak társaságában nem esett nehezére nevetni a faék egyszerű vicceiken. Elmondása szerint, így nyeregben érezhették magukat mellette.

– Hozzád egy határozott pasi illene, csak egy kicsit nyitottabbnak kellene lenned, és gyakrabban eljárnod velünk bulizni.

– Hát, erre nem lesz túl sok lehetőség. Ha te is elmész… – jegyeztem meg halkabban. Szomorú pillantásom Emily tekintetébe fúrtam, mire ő szokásához híven hevesen átkarolt, és egy gyors puszit nyomott a fejem búbjára.

– Ezért nem hagyhatod most ki ezt az alkalmat! Ma este együtt kirúgunk a hámból!

Gondolataimból a rendőr magabiztos hangja ragadott ki. Sötét pillantással felmért, majd arra kért, kövessem az autóhoz. Hazudnék, ha azt mondanám: tippem sincs mit gondolhatott rólam. Az ötvenes évei végén járhatott, egy fejjel magasabb volt, mint én, széles vállakkal, pocakkal. Úgy nézett ki, mintha egy úszógumit nyomtak volna az inge alá. A gombok pattanásig feszültek a sötétkék anyagon. Ó! Pont, mint az én idegeim! Sötét, tömör bajszába már néhány ősz szál is vegyült, míg álmos szarkalábak húzódtak a szeménél. Azon az éjszakán az ő tekintetéből is pont ugyanazt az ismerős kérdést tudtam kiolvasni, ami engem is egész este foglalkoztatott: miért csináltad ezt, kislány? Hirtelen magam sem tudtam volna ezt megválaszolni. Tizennyolc évem alatt főleg a könyvek jelentették számomra a kikapcsolódást, kevés embernek nyíltam meg igazán, minden erőmmel az egyetemre összpontosítottam. Ma este azonban valami megváltozott. A sikeres felvételi miatt egy nagy súly gördült le a vállamról, sokkal felszabadultabban viselkedtem, mint valaha. Igazán szépnek éreztem magam abban a ruhában, és akik nem ismertek addig, nem is feltételezték volna rólam, hogy egy eminens tanuló, egy visszafogott lélek áll előttük. Az alkohol is oldotta a kezdeti gátlásosságomat. Utólag visszagondolva, csak önmagamat hibáztathattam mindenért, hisz’, ha nem megyek a többiek feje után, hanem kitartok az elveim mellett, akkor ezt a rendőrségi ügyet is könnyedén megúszhattam volna. Legbelül egy kis hang mégis arra bíztatott, hogy tegyem meg, éljek a lehetőséggel, mert ki tudja mikor lesz ilyen legközelebb. A talpig becsületes énem aznap este megszeppenve állt a rendőr előtt, még a fejét is lehajtotta, igyekezett összeszedni a gondolatait, na meg nem kis erőfeszítésébe került, hogy talpon maradjon. A fenébe is! Miközben a többiek – persze a csodával határos módon – megúszták, addig nekem valahogy ki kellett keverednem a slamasztikából.

Később persze megeredt a nyelvem, ha azt a nevetséges hebegés-habogást a rendőrautó hátsó ülésén annak lehetett nevezni. Igyekeztem úgy lefesteni a történteket, hogy egy barátomat se kelljen bemártanom, de a rendőr kérdéseinek özöne egyre inkább zavarba hozott. Bevallom, eléggé rosszul hatott rám a bezártság, és a középkorú férfi látszólagos szenvtelensége. Éjfél is jócskán elmúlt már, amikor az autó lefékezett a rendőrség épülete előtt. Nem tudtam kiverni a fejemből a gondolatot, hogy a többiek már biztosan egy másik klubban táncolnak, vagy talán felmentek valamelyikünk lakására.

Az egyik egyetemista fiú hívta fel először a figyelmünket a közeledő rendőrautó szirénájának hangjára, majd mindannyian eldobtuk, ami a kezünkben volt, és rohanni kezdtünk előre. Meg kellett kerülnünk a háztömböt a legközelebbi éjszakai busz megállójához. Emlékszem, milyen izgatottan dobogott a szívem a mellkasomban! Emilyvel egy ideig még egymás kezét szorongatva, hangosan kacagva kapkodtuk a lábainkat. Kipirult az arcunk, csillogott a szemünk a csínytevés okozta izgalomtól. A nyár esti szellő a hajunkba kapott, és olyan szabadnak éreztem magam. Aztán Emily keze kicsúszott a tenyeremből. Meg kellett állnom egy pillanatra. Csak egy pillanatra, hogy a térdeimre támaszkodva egy kis erőt gyűjtsek, miközben egyre szaporábban szedtem a levegőt. A rendőrautó akkor fordult be nagy robajjal az utcasarkon, hogy aztán a sofőr még épp időben a fékre lépjen, és a járda szélén közvetlenül mellettem megálljon. Néztem, ahogy a többiek eltűnnek a kis utca végén, és minden reményem elszállt.

A rendőr lassú, komótos tempóban terelt maga előtt a kihalt folyosón, és egy nehéz, fém ajtót nyitott ki előttünk. Felkapcsolta bent a világítást, majd helyet foglalt az asztal mögött, hogy felvegye az adataimat. Táskámat az ölembe helyezve, összeöltöttem a karomat magam előtt. A legszívesebben könnyekben törtem volna ki. Fogalmam sem volt, hogy fogom ezt elmondani a szüleimnek, nem mintha tartanom kellett volna apa haragjától, annál sokkal inkább kínzott a tudat, hogy csalódást okoztam nekik. Hallgatnom kellett volna a megérzésemre! Már az elején igyekeztem lebeszélni Emilyt erről az egész hülyeségről, ő mégis be akarta bizonyítani a fiúknak mennyire vagány tud lenni! És ki szívta meg? Természetesen én! Biztos voltam benne, ezután egy alapos fejmosást kapok otthon, mégis reménykedtem abban, ennél rosszabb már nem történhet velem. Kétségbeesett pillantást vetettem a rendőrre, aki még mindig az íróasztala fölé görnyedve jegyezte le aprólékosan az adataimat. Olyan nyugodtan végezte a munkáját, miközben engem már az ájulás környékezett. Azt hittem, ott helyben megnyílik alattam a föld, mégis abba a kis leheletnyi reményfoszlányba kapaszkodtam, hogy ezek után kisétálhatok innen, és nem kell az őrsön töltenem az estét.

– Mondom, hogy nem én tettem! Hallja? Engedjen el!

Amikor ezek a szavak elhagyták a számat már túl dühös és reményvesztett voltam, főleg mert nagyon úgy festett: az éjszakát tényleg a fogdában töltöm. A férfi első dolga volt, hogy elvegye a telefonomat, kipakoltassa velem a táskám tartalmát, majd a tiltakozásom ellenére, tenyerét a hátamnak vetve a zárkába lökjön. Még hallottam, ahogy nyikordul a kapu mögöttem, pár pillanatig a kulcsokkal bíbelődött, mígnem el is fordította a megfelelőt a zárban.

– Kérem, engedjen ki! Kérem! – rimánkodtam. Ujjaimat a rideg rácsokra fontam, míg a rendőr ugyanolyan komótos léptekkel visszafelé vette az útját a folyosón. Úgy tett, mintha nem is hallotta volna a szavaimat. – A fenébe! Jöjjön már vissza! – fogyott el aztán egy szempillantás alatt a türelmem, és a melleimet a rácsoknak feszítve, dühösen rázni kezdtem cellám kapuját. Mintha elég erős lettem volna ahhoz, hogy kitörjek a fogdából és hallassam a hangomat. Néztem, ahogy a rendőr befordul a folyosó végén, majd eltűnik a szemeim elől. – Oh, a picsába! – csúszott ki ajkaim közül mérgemben a káromkodás, és szememet lehunyva a rácsoknak döntöttem a fejemet. Tehetetlenségemben újra és újra belerúgtam a nehéz szerkezetbe, hogy csillapítsam a bennem dúló vihart. Hogy eshetett meg pont velem ez az egész?

– Órákig nem fog jönni, hacsak nem hoznak be még valakit – suttogta ekkor valaki nem is olyan messze tőlem.

Valahonnan a hátam mögül, a sötétből érkezett a hang, hogy az illető szó szerint halálra ijesszen! Hirtelen megugrottam, a szívem a torkomba szökött, ennyi ijedtség már túlontúl elég lehetett neki mára, így szabadult volna tőlem, ha teheti. Remegő ujjaimmal az ajtó egyik hűvös rácsába kapaszkodtam, majd körbekémleltem a cellában magam körül, de üresnek tetszett. Egyszemélyes ágy volt a fal mellé tolva, plusz egy wc csésze kapott benne helyet. Mégis honnan jöhetett a hang? Képzelődtem volna? Hátamat a cella ajtajának vetettem, úgy éreztem menten kidobom a taccsot, ha nem kapom meg azonnal a kérdésemre a választ. Sosem voltam egy ijedős, félénk kislány, de abban a pillanatban rettenetesen megrémített a gondolat, hogy nem vagyok egyedül, de az még annál is jobban, hogy talán csak képzelődtem az előbb. A túl sok stressz lehetett az oka, magyaráztam volna máris magamnak. Egyedül éreztem magam, ezért volt szükségem arra a rekedtes, búgó férfihangra...

– Itt vagyok, kicsike – szólalt meg ekkor újra, és azonnal a hang irányába kaptam a fejem.

A cellám egy másik hasonló helyiséggel volt szomszédos, ugyanolyan vastag, fémrácsok választottak el minket egymástól, mint amibe épp mindkét kezemmel kapaszkodtam. A gyér világítás miatt, addig fel sem tűnt a másik lakó. Lassan magamba szívtam a levegőt, majd kifújtam. Rendet akartam tenni a fejemben, lenyugtatni a szüntelenül remegő testrészeimet. Sosem voltam még ennyire szorult helyzetben, és nem kellett volna ezt még egy pánikrohammal is tetézni. Lassan engedtem el ujjaimmal a rácsokat, majd kíváncsian előrébb léptem, hátha a másik cella sötétjében sikerül felmérnem az ismeretlen férfialakot. Vajon őt miért hozták be? – futott át az agyamon a kérdés. Elég rutinos látogató lehetett már, hogyha tudta mikor érkezik hozzánk vissza a rendőr. Óvatosan közelítettem meg. Az ágya, a cella túlsó végében kapott helyet, hátát a falnak vetve egész kényelmesen helyezkedett el rajta. Kellett egy kis idő, mire a szemem hozzászokott a gyér világításhoz. Fokozatosan mértem fel őt. Lábait hanyagul lelógatta az ágyról, karjait a mellkasán öltötte össze, mintha éppenséggel egy szálloda lakosztályának kényelmét élvezné. Először a sáros, fekete bakancsán akadt meg a pillantásom, majd az ugyancsak koromsötét nadrágján, amin néhány szakadás éktelenkedett. Máris meglódult a képzeletem. Lejátszódott előttem a kép, ahogy futva menekül az őt üldöző rendőrök elől, majd egy kerítésen fennakad, és a farmer vékony anyaga mindkét térdén megadja magát. Zavartan megráztam a fejem. Nem akartam olyan ember lenni, aki úgy alkot véleményt valakiről, hogy még alkalma sem volt megismerni az illetőt, mégis valami arra késztetett, ne maradjak a közelében. Talán egy rossz megérzés, vagy a srác határozott fellépése tette? Ő már jobban ismerhette nálam ezt a terepet, rutinosan mozoghatott itt, míg én zöldfülűnek számítottam.

– Azt hittem, egyedül vagyok – vetettem oda foghegyről, miközben ő, kezeit az ágy matracának vetve próbált talpra állni.

Minden erőmet össze kellett gyűjtenem ahhoz, hogy közönyös arccal tekintsek rá, nehogy megsejtse: először tartóztattak le. Már a rendőr előtt is kínos volt az egész helyzet, rettenetesen szégyelltem magamat. Biztos voltam benne, ha ez a srác tudná, miért csuktak le, harsány nevetésben törne ki, és egész este azzal cukkolna, ezt pedig nem engedhettem meg neki. Nem bírtam a gondolatát sem elviselni, hogy bárki gyengének lásson. Sebezhetőnek.

A kabátom zsebében kezdtem el kutatni rágó után, hátha azzal tompíthatom idegességemet, ám nem mosolygott rám a szerencse. Kínomban a tenyerembe temettem az arcomat és mélyen felsóhajtottam. Azt kívántam, bárcsak minél előbb véget érne ez a szörnyű este!

– Mindent elszedett tőlem az a szemét – mordultam fel. Karjaimat összeöltöttem magam előtt, hogy elfojtsam a testemre törő újabb remegés hullámait. Újra kezdtem pánikba esni, a torkom kiszáradt, egyre erősebben zúgott a fülem. Fejemet lehajtva, tekintetem ide-oda cikázott a cella sivár beton padlóján. Próbáltam valami megnyugtatóra gondolni: a szüleimre, akik otthon vártak. Most biztosan a nappaliban ülnek a tévé előtt, amiben valami kvízműsor mehet. Az öcsémre, aki eközben szokásához hűen a legújabb videojátékkal tölti az idejét, ami elől el sem lehet rángatni. Még a haverjaival is csak a világhálón chatel. A srác hangjára kaptam fel a fejemet. Zavartan pillantottam rá, annyira elmerültem a gondolataimban, hogy meg sem hallottam a kérdését. Csak pár lépéssel jött közelebb, arcvonásai alig voltak kivehetőek számomra, mégis éreztem, hogy érdeklődése egyre csak erősödik irántam. Mély, dallamos hangja kúszott hozzám a beállt csöndben.

– Átkutatott? – Volt valami különös abban, ahogy kiejtette ezt a szót, közben szemével jelentőségteljesen végigmért. Mintha célzott volna valamire, amit abban a pillanatban nem is értettem. Először csak rántottam egyet a vállamon, mintha nem is lett volna olyan nagy dolog, hogy az éjszakát a fogdában töltöm.

– Elvette a telefonomat és az irataimat is. Még jó, hogy a kabátomra nem tartott igényt, és nem ráncigálta le rólam! Fogalmam sem volt, hogy ez ezzel jár – sóhajtottam egy nagyot, mire csibészes mosoly jelent meg szája szegletében. Nehezen türtőztette magát, hogy hangosan fel ne kacagjon. Mérgesen kaptam rá a tekintetem, mire fogaival alsó ajkába harapott, úgy próbálta elfojtani a feltörni készülő nevetését. Kezét a nadrágzsebébe csúsztatva el is fordult, csakhogy ne láthassam az arcát. Fülig vörösödtem idegességemben. Már előre sejtettem, hogy ő is egy olyan nagydumás srác, akikkel a legjobb barátnőm össze akart boronálni, és akiket én jó messzire el akartam kerülni. A félhomályban egészen keveset láttam az arcából, de a hangja dallama és ravaszkás mosolya is képes volt kiváltani a remegést a gyomromban. A legijesztőbb mégis az volt, hogy többet akartam látni belőle. Hirtelen elfogott a kíváncsiság, miért hozták be őt ma este a rendőrök. Vajon csak egy kis bolti lopáson kapták, vagy annál sokkal durvább dolgot művelt?

Talán csak néhány rács választ el egy veszélyes bűnözőtől – jutott eszembe a gondolat, mire borzongás futott végig a gerincem mentén. A józan eszemre kellett hallgatnom, ami óvva intett az olyan alakoktól, amilyen ő is volt. Talán az lesz a legjobb mindkettőnknek, ha nem keressük egymás társaságát, döntöttem el magamban, de ebbe neki is volt egy kis beleszólása.

– Nyugi, reggel úgyis elengednek – vetette oda nekem könnyedén. A szemöldököm a homlokomba ugrott. – Az olyan lányokat, mint te nem tartják bent sokáig.

Talán örülnöm kellett volna megnyugtató szavainak, mégis abban a pillanatban vált világossá előttem: azt hitte örömlány vagyok. Egy ideig csak elkerekedő szemmel és kipirult arccal meredtem magam elé. A nyelvem hegyén volt a tagadás, hogy azonnal beolvassak neki a modortalanságáért, de egyszerűen nem találtam a szavakat. Kezemmel lefelé simítottam ruhám könnyed, selymes anyagán. Tényleg nem bízott sokat a férfiak fantáziájára, ügyesen kiemelte az alakomat, és ez ellen eddig nekem sem volt semmi kifogásom. Mintha egy egészen más lány nézett volna vissza rám a tükörből. Nem hiányzott a bő, krémszínű pulcsim nyújtotta biztonság, sőt hízelgett az a sok elismerő pillantás és bók, amiben részem volt az este folyamán. Haragudnom kellett volna erre a srácra, a másik cellában, hogy prostituáltnak nézett. Túl kihívónak tarthatta a ruhámat, vagy túl kézenfekvőnek a helyzetet, ezt mégsem róhattam fel neki. Ha ismerte volna a valódi énemet, ez a nevetséges feltételezés meg sem fordult volna a fejében. Néztem, ahogy visszasétál az ágyához, majd tűz villan fel két tenyere között, megvilágítva arca egy részét. Dús, sötétbarna haja volt, erőteljes arccsontja, tökéletes, finom metszésű állal, pisze orra tette kicsit különlegessé az arcvonásait. Valahol éreztem, ő nem lehet azaz öntelt, szívtipró srác, aki állandóan a tükör előtt pózol, dicsekszik a külsejével mások előtt, és szívesen közszemlére teszi azt. Inkább tűnt olyannak, aki tisztában van a külső adottságaival, de lehetetlenség szabályok közé szorítani, szívesebben járja a saját útját, minthogy alsóneműben pózoljon egy magazin címlapján. Az igazi, vagány, rosszfiú, akit képtelenség betörni, a szívét meghódítani. Hosszú, sötét szempilláit lesütve figyelte a tenyerei közt fellobbanó tüzet, majd az ajkai közé szorított cigaretta meggyulladt. Elképzelni sem tudtam, hogy csempészte be, de nevetséges módon ezzel is lenyűgözött. Zavaromban megköszörültem a torkomat, és az ágyamhoz léptem. Éreztem magamon a tekintetét. Hátra sem kellett fordulnom ahhoz, hogy tudjam, amint én távolodni kezdtem tőle, ő úgy egyenlítette ki újra a köztünk lévő távolságot. A fekete bőrdzseki ujjaiból lassan szabadítottam ki a karomat, a cella hűvös levegője máris a vékonyka ruha alá kúszott. A kabátot összehajtva az ágyamra fektettem, szinte megkönnyebbülést éreztem, hogy megváltam tőle. Kint az utcán, vagy alvás közben a cellában jól jött ez a kabát, mégis a srác jelenlétében feszélyezett. Nem akartam visszahúzódni a csigaházamba, bíztam benne, elmondja a történetét, ha én is ledérebben viselkedek előtte. Ahogy egy örömlány tenné. Az igazi énem biztosan elítélt a meggondolatlan viselkedésem miatt, de egy csendes könyvmoly nem keltette volna fel a srác érdeklődését. Rácsok választottak el minket egymástól, nem bánthatott, nem kényszeríthetett semmire, amit én nem akarok.

Valóban ott állt, egy karnyújtásnyira tőlem. Minden igyekezetem, hogy ne fürkésszem az arcvonásait, ne mérjem fel őt magam előtt tetőtől-talpig, és elnyomjam a parázsló kíváncsiságomat, teljesen hiábavalónak bizonyult. Ösztönösen megnedvesítettem alsó ajkamat, és késztetést éreztem arra, hogy közelebb lépjek hozzá.

– Megkínálsz? – böktem a fejemmel, a kezében tartott füstölgő cigarettára. Ajkai résnyire nyíltak, miközben sóváran végigmért. Válaszától a szívem még jobban zakatolni kezdett.

– Ha te is…

2. fejezet

Ez az egy mondat, mintha minden gondolatot kisöpört volna a fejemből. Tekintetünk egymásba fonódott. Éreztem, hogy egy forró hullám siklik felfelé a gerincem mentén, és a tarkómon égett tovább. Valami frappánsat kellett volna mondanom neki, mégis némán várakoztam. Az igazi énem, akit mindenki egy kedves, visszafogott lányként ismert, abban a pillanatban biztosan sarkon fordult volna, és faképnél hagyja őt. Sosem találkoztam még egy ilyen pimasz sráccal. Pillanatok alatt képes volt zavarba hozni. Idegességemben beharaptam alsó ajkamat, míg éreztem, arcom lángba borult a szavaitól. Mégsem voltam hajlandó megmozdulni.

Korábban mindig kinevettem azokat a párokat, akik egy pillanatra sem voltak képesek levenni a kezüket egymásról, és állandóan egymás társaságát keresték. Emilyt is, amikor arról a megmagyarázhatatlan vonzalomról mesélt, ami az aktuális barátja jelenlétében elfogta őt. Sosem értettem, miért élvezte annyira, hogy a női csáberejét bevetve elcsavarhatta a fiúk fejét. Az eszére kellett volna, hogy hallgasson, és higgadtan átgondolnia a helyzetet, mint bármelyik másik józan ember. Ez az erős vágy, azonban képes volt elhomályosítani minden józan érvet.

Hajtott a kíváncsiság, hogy jobban megismerjem őt, miközben a szemében fellobbanó leplezetlen vágy fogva tartott. Életemben először örültem annak, hogy valaki nem ismer engem. Nem tud a sok tudományos könyvről a polcomon, a saját kis szabályaimról, amik rendszerré szervezik a napjaimat, és csökkentik a hibázás lehetőségét. Mennyire ki tudtam borulni attól, ha valamire nem találtam logikus magyarázatot. Nem tudta, hogy én eddig egy pillanatra sem veszítettem el a fejem. Egészen eddig az estéig.

Szerencsére nem hagyott túl sok időt a tépelődésre. Mintha olvasott volna a gondolataimban, szó nélkül felém nyújtotta a rácsok között a már meggyújtott cigarettáját. Egy kezemen meg tudnám számolni életemben eddig hányszor gyújtottam rá, mégsem tudtam ellenállni a késztetésnek, hogy játszani kezdjek a tűzzel. Miközben átvettem tőle a szálat, ujjaink egy pillanatra összeértek. Olyan közel lépett a rácsokhoz, hogy orromba szökött a kapucnis pulóveréből áradó tömény férfiparfüm illata, ami a röpke érintéssel párosulva teljesen összezavarta az érzékszerveimet. Találkoztam már srácokkal, sőt volt már egy komoly kapcsolatom is, ezért nem kellett volna, hogy ilyen hatással legyen rám egy férfi érintése. Mintha megégettem volna a kezemet, úgy rántottam el tőle, és tettem egy lépést hátra, csakhogy szabaduljak a hatása alól. Az ablakok üvegein át beszüremlő Hold fénye az arcára esett, tekintetünk most már sokkal élesebben találkozott egymással. A cella félhomályából kilépve, volt alkalmam rá, hogy jobban felmérjem őt magam előtt. Kócos, barna haját, amit oldalt elválasztva hordott, és a fülét is csiklandozta néhány elszabadult tincs, nagy, barna szemét, pisze orrát. Sötétbarna szemében aranyló pöttyök ragyogtak fel, majd perdültek táncra. Végigkövette, ahogy a cigit az ajkamhoz emelem, majd szívok belőle egy slukkot. Arcára elégedett, egyben egészen pajkos mosoly ült ki. Biztosan szórakoztatta a zavarom, miközben én legbelül egy kisebb harcot vívtam önmagammal.

Daniel volt eddig az egyetlen srác az életemben, és még mellette sem voltam képes fesztelenül viselkedni. Nem értettem miféle szikrákról, izzásról mesélnek mások, hisz’ az sokkal többet jelentett a szememben, ha valakivel hasonló volt az érdeklődési körünk, és az időnket inkább intellektuális eszmecserével töltöttük. Nem lett nyirkos a tenyerem, amikor megfogta a kezemet, nem remegett bele a gyomrom, amikor megcsókolt. Erre most egyenesen lángra lobbanok, csak azért, mert egy idegen srác megérintette az ujjaimat? Biztosan elment az eszem!

Az volt a legszörnyűbb, hogy pontosan tudtam ilyenkor mi következik. A barátnőimen már pont elégszer vettem észre ezeket a tüneteket. Ha túlzott érdeklődést mutattak egy srác felé, akkor úgy kezdtek el viselkedni, mintha kicserélték volna őket. Az hagyján, hogy állandóan csak arról a pasiról tudtak mesélni, de aztán a helyzet egyre rosszabb lett. Lemondták a közös programokat, minden tervüket képesek voltak a kukába dobni csak azért, mert megjelent a színen egy helyes srác. Eddig áldottam az eget, hogy velem ilyen nem fordult elő, a kötelességeimet előbbre valónak tekintettem mindennél. Emily sokszor a fejemhez vágta: nem élvezem ki ezeket az éveket, az élet el fog suhanni a fejem felett, míg én beosztom az időmet, és a kötelességeimnek élek. Hát, olyan nagy baj az, ha mindig két lábbal a földön járok, és nem vesztegetem az időmet olyanokra, akiknek nincsenek életcéljaik? Eldöntöttem magamban, bármi történjen is, ezt a fogdában töltött estét bőszen ki fogom satírozni az emlékezetemből. Ám pillantásom ezután megint az előttem álló srácra esett. Arcvonásai közelről nézve már sokkal kedvesebbnek, gyengédebbnek tűntek. Bal orcáján apró anyajegyek futottak végig, még a nyakán is volt elszórva pár, egészen a pulóvere takarásáig figyelemmel kísértem az útjukat. Tekintetem azon a ponton elidőzött egy darabig. Mi lesz, ha ma este történik köztünk valami, amit nem lesz elég kisatírozni, hanem ki kell majd tépnem hozzá egy egész oldalt?

– Kösz. – Még egyet szívtam a cigiből, és visszanyújtottam neki. Tekintetével szüntelenül az ajkaimat leste. Figyelte, ahogy beszívom a slukkot, majd letüdőzöm és kifújom a füstöt, de az a barna szempár még akkor is leplezetlenül bámult, amikor újra a saját ajkai közé emelte a szálat. A nyugtalanság megint öklömnyi méretűre rántotta össze a gyomromat. Egyáltalán nem voltam hozzászokva ahhoz, hogy úgy nézzenek rám a pasik, mint ahogy ő. Mintha csak egy ízletes fogást méregetett volna, és épp azon tanakodna, melyik falatot kóstolja meg előbb? Idegességemet nehezen tudtam előtte palástolni, ezért szinte ráförmedtem a következő pillanatban. – Mi az? Mit nézel? – Karomat összefontam mellkasom előtt, mire a tekintete a dekoltázsomra vándorolt, aztán haladt egyre lejjebb, végigpásztázva az alakomat. Ő is pont olyannak tűnt, mint a többi srác a klubban. Csak a könnyű szórakozást kereste. Az a rosszfiús, szakadt öltözet is azt sugallta, keresi a veszélyt, derogál neki, hogy beálljon a sorba, sőt magasról tesz mások véleményére. Istenem, mennyire mások voltunk mi ketten! Talán még élvezte is, hogy zavartalanul méregethet, mint aki képzeletben már régen megszabadított az összes ruhámtól.

– Csak felszaladt egy szem a harisnyádon – jegyezte meg könnyedén, miközben a szemét ártatlanul rám meresztette. Egyik tenyeremmel zavartan végigsimítottam a combomon, kellett egy kis idő, hogy rájöjjek: nem is viseltem harisnyát. Szemöldökeim mérgemben közelebb ugrottak egymáshoz, hogy legalább szúrós tekintettel jutalmazzam az idétlen viccét. Ő bezzeg jól mulatott rajtam. Szemei cinkosan megvillantak, és halkan felnevetett a rács másik oldalán. – Ha-ha… Nagyon vicces vagy – suttogtam felé durcásan, még az orrom is fintorba torzult. Olyan erős önbizalom sugárzott belőle. Más pasi talán már ekkor feladta volna a meghódításomra tett kísérletet, ellenben ő határozottan kihúzta magát előttem, csak néha rándultak meg a vállai az elfojtott kacagástól. Éreztem, ahogy arcomat lángba borítja egy ismeretlen érzés, de képtelen voltam rá, hogy szembenézzek vele. Morcosan megráztam a fejem, majd megköszörültem a torkomat. – Hogy csempészted amúgy be? – tettem fel a kérdést, ami már az elejétől kezdve izgatott, mire legnagyobb meglepetésemre lenyúlt a bakancsához és egy doboz cigit húzott elő.

– Itt sosem nézik meg – rántott egyet a vállán, majd rágyújtott egy újabb szálra.

– Ennyi erővel hozhatnál be kaját is – vágtam rá azonnal, gondolkodás nélkül, mire egy újabb csibészes mosollyal jutalmazott.

– Múltkor sikerült egy csomag chipset becsempésznem. Majdnem észrevette a fószer – sóhajtott. – Tudod, nagyon zörög a tasak. – Elkerekedett szemekkel hallgattam őt, de szerencsére annyira élvezte, hogy imponálhat nekem, még a leesett állammal sem foglalkozott. Pedig egy utcalány ilyeneken biztos nem akadt volna fenn. Kihúztam magam előtte, igyekeztem elismerő bólintásokkal nyugtázni a szavait, hisz’ olyan természetességgel adta elő: őt már több alkalommal is behozták ide, mintha ez a rendőrőrs épp valami szálloda lett volna.

Nehezen tudtam napirendre térni afölött, hogy itt vagyok, és épp egy olyan alakkal társalgok, akit egyáltalán nem érint meg a törvények betartása. Ha nem itt futottunk volna össze, talán még szimpatikusnak is találtam volna őt. Nagy beleéléssel tudott mesélni. Elképzeltem, hogy más helyzetben ő lehet a társaság középpontja, sok barátja van, hamar meg tudja fűzni a lányokat is. Kár, hogy már első pillanattól kezdve prostinak nézett! Hirtelen eszembe jutott, mi lenne, ha elmondanám neki az igazságot, valójában miért is hozott be az a zsaru. Vajon elhitte volna? Kit érdekel! Szánalmasnak tartotta volna. Viccesnek, de egyben szánalmasnak! Talán már nem is lettem volna a szemében olyan izgató, titokzatos jelenség, mint most. A fenébe! Miért is érdekelt ez annyira engem? Oh, egy pillanatra talán megfeledkeztem a kényszeres megfelelni akarásomról. A szabálykövető emberek meg ugye nem túl izgalmasak...

Ajkaimat összepréselve, komoran fordultam újra a cellám ajtaja felé. Megijesztett ez a helyzet. Túlságosan zavarba hozott ez az idegen srác. Eszembe sem jutott volna, hogy a bezártságnál is van sokkal rosszabb: amikor valaki ilyen nagy hatással van rám.

– Hidd el, reggelig már nem fog jönni senki – jegyezte meg újra, mintha olvasott volna a gondolataimban. Hangja bizonytalanul megremegett, éreztem rajta, ő sem szeretné, hogy olyan hamar magára hagyjam. Igazság szerint, volt azért annak egy jó oldala is, hogy nem maradtam ezen a félelmetes helyen egyedül. Így legalább teljesen elvonta a figyelmem erről a kínos helyzetről. Nem idegeskedtem annyira a szüleim miatt sem, akik otthon abban a hiszemben pihentek, hogy én épp egy klubban mulatom az időt a barátaimmal, és végre nem az egyetemen jár az agyam. Bevallom, tényleg nem azon járt. Nekem sem jött olyan rosszul a társaság. Már épp kezdtem volna megnyugodni, és kedvező színben látni a dolgokat, amikor rabtársam sajnos újra kinyitotta a száját. – Mi lenne, ha ezt a helyzetet most kihasználnánk? Élvezhetnénk egy kicsit egymás társaságát – kúszott a fülembe az a rekedtes férfihang, mire a szemöldököm máris északra vándorolt a homlokomon. Mi a franc? Fogait alsó ajkába mélyesztette komiszan, míg egy cinkos mosolyt villantott felém.

– Te most be akarsz fűzni? – szűkítettem össze megint a szememet értetlenkedve. Úgy látszik egyáltalán nem volt az a típus, aki hamar feladja és… ördög és pokol! Még az egész este előttünk állt, hogy idegesítsen!

– Ha hagyod magad… – tartott egy kis hatásszünetet, majd rám kacsintott. – Csak fordíts nekem hátat, és tűrd fel a ruhát magadon! Onnantól már menni fog! – Oh, hogy ő ezt már így ki is tervelte! Az teljesen más! Döbbenten méregettem alakját a rácsok túloldalán. Magamnak sem akartam bevallani, egyre jobban vonzott, de ez még korántsem volt elég ahhoz, hogy feladjam az elveimet. Végtére is, egyáltalán nem voltam örömlány. Nem tudom mennyivel később tért volna a tárgyra, ha tudja rólam az igazságot. Mivel azt hitte, hogy én ezt a foglalkozást napi szinten űzöm, így nem látott benne semmi kivetnivalót, hogy felfedje előttem a szándékait. Tekintetem a mellkasára siklott. A fekete, kapucnis pulóver közepén fehér orrszarvú terpeszkedett, egy téglalapban. A pulóver ujjait közben már feltűrte egészen a könyökéig, így szemügyre vehettem az izmoktól dagadó karját. Eltűnődtem azon, milyen érzés lenne, ha az a nagy kéz a fenekembe markolna, hosszú ujjai felfedeznék a testemet. Csak egy pillanat töredéke volt az egész, máris riadtan ráztam meg a fejemet.

– Ne haragudj, de nem – hátráltam egy lépést tőle.

– Figyelj, van nálam pénz, csak a rendőrség azt is lefoglalta… Ígérem, holnap kifizetlek!

Most már teljesen bizonyossá vált számomra, csak egy kis kurvának nézett. Pedig vele ellentétben, rám szép, fényes jövő várt akár restaurátorként!

– Miért olyan sürgős neked ez az egész? – szúrtam neki a kérdést, a kelleténél talán picit indulatosabban, mire elkerekedtek a szemei.

– Elég rég nem voltam már nővel. Múlt héten is behoztak, de akkor egy kopasz, tetovált hapsi ült a celládban. Brr…! – húzta el fintorogva az ajkait az emlék felelevenítésére. Halkan felnyögtem. Igen! Belőlem még akármi lehet, már a legelső évben találhatok valami izgalmas munkát az egyik helyi múzeumnál. Ahogy kiszabadulok innen, azonnal felcsapom a telefonkönyvet, és fel fogom hívni az összes szóba jöhető helyet. Ő eközben sajnálatos módon talán pont ugyanígy egy cellában itatja majd az egereket! Istenem, hány ügye lehetett már a rendőrséggel? – Mondom, van pénzem! Csak kérlek, segíts ki! – kulcsolta össze a kezeit előttem. Nagy, barna szemei olyan őszintén, segélykérőn pillantottak rám, majd váratlanul újra felragyogtak bennük azok a kis aranyszínű pontok. Nem akartam, hogy levegyen a lábamról, hisz’ annak csakis rossz vége lett volna. Mindenáron meg akartam őrizni a hidegvéremet.

– Mégis, hogy gondolod? – kérdeztem szememet forgatva, mire hangosan felsóhajtott.

Arra számítottam elbizonytalanodik, ezzel szemben csak rántott egyet a vállán, és egyik karjával a rácsnak támaszkodva, újra jelentőségteljesen végigmért. Nem volt képes feladni.

– Tudom, ez elég ócska duma, de te igazán megérthetnéd, hisz’ tőled is elszedett majdnem mindent az a rendőr – sóhajtotta, közben tekintete a melleimre tapadt. Fülig vörösödtem, mégsem igyekeztem eltakarni magam. Be kell vallanom, én is egy kicsit élveztem ezt a játékot, és sokkal jobb volt őt abban a hiszemben hagyni, hogy egy kis prosti vagyok. Úgysem fogunk találkozni ezután soha többet, futott át az agyamon a gondolat, amit aztán egy végtelenül abszurd elképzelés követett. A napnál is világosabb volt, hogy tetszik nekem ez a srác. Miért ne adhattam volna be csak egyetlenegy alkalommal a derekam? Egyáltalán nem kell kitudódnia. Bármi is történik közöttünk, azt holnapra mindketten elfelejtjük majd. A gondolataim annyira magukkal ragadtak, észre sem vettem, hogy ő továbbra is beszélt hozzám. Idegesen megnyaltam az ajkamat.

– Tessék? Bocs, de nem figyeltem…

– Csak azon gondolkoztam, hogy is bízhatnál meg bennem? – tette fel a kérdést, majd újfent lenyúlt egyik kezével a bakancsához, és azzal a lendülettel egy vadászkést húzott elő. Egy sötétbarna, cserzett bőrtokban lapult. Néhány rutinos mozdulattal máris szabaddá tette, ezüstös pengéjén megcsillant a Hold fénye.

– Hé-hé! Azzal mégis mit akarsz csinálni? – Halványan elmosolyodott, egyik tenyerében megforgatta a kést, majd átnyújtotta köztünk a rácsokon.

– Apám adta nekem! Arra gondoltam, reggelig nálad lehet, és a pénzre elcseréljük!

– Tessék?

– Ez elég sokat ér! Vedd el nyugodtan! Megértem, ha potyára nem akarsz lefeküdni velem, manapság úgyis mindenkinek csak az számít, milyen mélyen tud az ember a zsebébe nyúlni. De bennem megbízhatsz, kifizetlek majd! – Elég határozottan állította ahhoz, hogy ne kételkedjek a szavában, mégis ijedten húzódtam hátrébb. Szememet le sem tudtam venni a felém nyújtott kés acél pengéjéről. Ez eddig is végig nála volt. Mi lesz, ha továbbra is ellent mondok neki, és erőszakoskodni kezd? Olyan könnyedén átnyúlt a kezével a rácsok között, mi a biztosíték arra, hogy nem fog bántani? A biztonság kedvéért inkább elvettem tőle a kést, aminek csak akkor éreztem meg a valós súlyát, amikor már a tenyeremben tartottam. Ujjaimat végigsimítottam a csodaszép faragott markolaton.

– Szarvasagancsból készült, apám eddig egy dobozban tartotta. Valami leszármazottjáé volt.

Már sokkal nagyobb érdeklődéssel hallgattam őt. Hihetetlen, de ez a srác, sokkal értelmesebben és egyenesebben tudott beszélni, mint az évfolyamtársaim nagy része. Megválogatta a szavait, látszott mennyire talpraesett és nincs elveszve a világban. Talán a zárkán kívül is jól megértenénk egymást. Elfogott a vágy, hogy megelőlegezzem neki a bizalmat, és elé tárjam az igazságot. De az mégis mit változtatott volna mindezen? Akkor is álltam volna a pillantását, ha levetem az álarcomat? Hátat fordítottam neki, és az ágyamhoz sétálva a párnára fektettem a kést. Legalább addig sem kellett a szemébe néznem, és ő sem láthatta az arcomat. Ez az este egyáltalán nem úgy alakult, ahogy én szerettem volna. Egy ártalmatlan csínytevés miatt lecsuktak, és valljuk be, ha ez a srác nincs, még mindig azon emészteném magam, vajon mennyire szúrhattam el az életem? A fenébe! Nem akartam újra azokon a dolgokon agyalni, és még oda lett volna az a kis izgalom is, ami tagadhatatlanul ott sistergett köztünk. Amit az én kis szürke életem még nyomokban sem tartalmazott. Legalább egyszer el akartam engedni a gyeplőt, átadni másnak az irányítást. Higgyen csak, amit akar, az most tényleg nem számít. Csak újra magamon érezhessem a kezét.

– Minden rendben lesz. Ne ezen rágódj most! Van nálam gumi is – kezdett el újra kutatni feneketlen zsebeiben. – Na, gyere ide! – suttogta vágytól rekedtes hangon.

– Nem tudok semmit rólad – nyöszörögtem halkan. A rácsoknak dőlve, kacéran, csillogó szemmel tekintettem rá. Azt akartam, hogy meggyőzzön, magabiztossága engem is átlökjön azon a ponton, ami után már nem lennék képes visszakozni. – Főképp azt, hogy miért hoztak be. – Egyik ujjammal incselkedően végigsimítottam a rácson, míg ő szemeivel követte a mozdulatomat. Nem nevetett ki, és szerencsére nem szállt a fejébe a dicsőség, hogy beképzelten tudassa velem: pont erre számított, hiszen képes lenne bármelyik lányt elcsábítani. Azt éreztem, ő is ugyanúgy a hatásom alá került, mint ahogy én is fordított esetben. Pár hajtincsem az arcomat csiklandozta, mire kezével előrenyúlt a rácsok között, és ujjával finoman elsimította őket onnan.

– Az nem is számít! Talán te mindent tudsz a kuncsaftjaidról? – duruzsolta halkan. Ujja nyomán még mindig égett a bőröm, mégis önkéntelenül keresni kezdtem az érintését. Vágytam arra, hogy újra végigcirógassa a nyakamat, arcomat. Szememet lehunyva, egy elégedett sóhaj bukott ki ajkaim közül, amikor a tenyere újra felhevült bőrömhöz ért, és a karomat simította végig.

– De csak most az egyszer – adtam meg magam.

A rácsoknak döntöttem a csípőmet, hogy remegő lábaim ellenére is talpon tudjak maradni. Homályos tekintettel csak az ajkait figyeltem. Nevetséges módon arra számítottam, hogy először meg fog csókolni. Olyan jólesett volna. Hátrébb húzódott, kezével feljebb tornázta magán a pulóvert, majd átbújtatta a fején, hogy megszabaduljon tőle. Elnyílt ajkakkal követtem minden mozdulatát. Pulzusom felgyorsult üteme jelezte, valami különleges történik, amit eddig nem éltem át, amiről én magam sem tudtam, mennyire szeretném. Nem érdekelt semmi más, csak hogy újra magamon érezhessem a kezeit, és biztos voltam benne, hogyha ez az éjszaka véget ér, akkor el fogom tudni felejteni őt. Egy könnyelmű fellángolás nem nyomhatja rá a bélyegét az egész életemre. Tovább tudok majd lépni.

Kioldotta nadrágján az övet, majd lehúzta a sliccét is. Átszellemült tekintettel mért végig újra. Mintha az előző megállapodás köztünk meg sem történt volna, pillantása elsötétült, láttam rajta mennyire nehezére esik visszafogni magát. Valóban engem akart! A legszívesebben jóval közelebb rántott volna magához, ha teheti, de így csak a rácsokon át a derekam után kapott, majd ügyesen háttal fordított magának. A ruha anyagán keresztül is éreztem kezének melegét, ahogy ujjaival durván a húsomba mart, és akaratosan közelebb rántott. Fejemet hátrahajtottam, hogy lehelete csiklandozza az arcomat, és magamba szívjam a testéből áradó erős, fűszeres parfümillatot. Bódultam hunytam le a szememet, és mélyen belélegeztem. Azt hiszem, nagy ostobaságot akartam megfogadni az előbb: ezt az érzést egyáltalán nem lehetett elfejteni, kitörölni többé az emlékeimből. Vigyáznom kellett, hogy ne részegüljek meg túlzottan tőle, és odafigyeljek a mellkasomban vadul verdeső szívemre. Megmagyarázhatatlanul nagy hatással volt rám. Forró tenyere a hasamra siklott, simogatta a ruhán keresztül, majd mintha egy hangszeren játszana ujjaival ügyesen lefelé haladt, és a ruhám aljához érve, egészen a derekamig felhúzta rajtam az anyagot. Egy pillanatra zavarba jöttem az ismeretlen helyzettől. A rács durván a fenekemnek ütközött, és a hűvös levegő már szabadon érhette a testem. Megnyugtatott a tudat, hogy csak mi ketten vagyunk a rendőrségen, nem lephet meg minket egy ideig senki. Nehezen elégedett meg annyival, hogy a ruhát egészen a mellemig felsodorta rajtam, egyre jobban fel akarta fedezni a testemet. A combomat simogatta, hosszan elidőzött a fenekemen, míg a lábaim közét alig érintette. Éreztem, hogy csak fel akar izgatni, és a világért sem fordított volna magával szembe. Ez tényleg csak a szexről szólt, még annak ellenére is, hogy hosszan becézgette a testemet, és valóban odafigyelt arra, hogy én is élvezzem a vele együtt töltött időt. Ujjaival a mellbimbómat izgatta, míg én halk nyögésekkel válaszoltam, fenekemet hátratoltam az ágyékához.

– Olyan jó illatod van, kicsike. Már nem bírom túl sokáig – vallotta be mély, rekedtes hangon. Igyekezett mindenáron közelebb férkőzni hozzám, már amennyire a rácsok engedték. – Nem is tudod, mennyire vágyok rád… Gyönyörű tested van, kicsike – sóhajtotta a nyakamba.

Forró lehelete csiklandozta a bőrömet, mire fogaimmal beharaptam alsó ajkam, hogy valamennyire tompítsam a belőlem feltörni igyekvő nyöszörgő hangokat. A mellbimbóim peckesen álltak ujjainak folytonos kényeztetésétől. Éreztem, hogy egyre jobban vágyom rá, magamban akarom érezni őt. Lüktető ágyékát lassan, ütemesen mozgatni kezdte fenekem két félgömbje között, míg kezeivel gyöngéden masszírozta a melleimet. Olyan érzés volt, mintha minden megszűnt volna létezni rajtunk kívül. Amilyen gyengéd volt hozzám, pont annyira akaratosan ragadott magához, hívta életre testemben a vágyat, amiről eddig nem is tudtam, hogy létezik. Nem tudtam betelni az érintésével, testem mintha lángra kapott volna ujjainak hála, és egyre hangosabb nyögésekkel adtam a tudtára, mennyire vágyok rá. Míg egyik kezével a mellbimbómat dörzsölte, másikkal a lábaim közé simított, és finoman szétfeszítette őket. Levegőt venni sem mertem, minden porcikám azért reszketett, hogy újra megérintsen. Elégedetten nyögdécselni kezdtem, miközben a merev férfiasságát a lábam közé vezette, és le-fel mozgatni kezdte nedves szeméremdombomon. Ölem forrón lüktetett érte, összerándult a várakozás izgalmától. Még hallottam, ahogy az óvszeres tasakot feltépte, majd felgörgette magára a gumit, hogy végre egyesülhessünk.

– Told le szépen a bugyidat – ütögette meg gyengéden a fenekemet, mire kapkodó mozdulattal rántottam egyet a finom, kis anyagon. Néztem, ahogy fennakad a hosszú, lakkcsizmán, de mielőtt még lejjebb húzhattam volna, kezével megragadott, és a derekamnál fogva visszarántott a rácsokhoz. – Nem bírom ki, azonnal akarlak – zihálta. Mély, vágytól rekedtes hangját hallani olyan volt, mintha forró mézet csepegtettek volna a fülembe. Megőrültem érte! Kemény férfiasságát egy határozott mozdulattal vezette belém. Tekintetem elhomályosult, alig bírtam megállni a lábaimon, mégis kipirult arccal felvettem lökéseinek ritmusát. Arra a pár percre kiszakított a valóságból, és egy felejthetetlen élménnyel ajándékozott meg. – Kicsike, annyira jó vagy – szólt rekedtes hangon. Mindkét kezével a rácsokba kapaszkodott, csak a csípőjét tolta egyre gyorsabb ütemben, észveszejtő ritmust diktálva bennem. Érthetetlen morgás szakadt fel belőlem. Szemérmetlenül törleszkedtem hozzá közelebb, csak arra tudtam gondolni, hogy ezt a világért sem hagyhatja abba. Lehunyt szemmel élveztem, ahogy cirógatta a bőrömet, keze újra felfedezőútra indult a testemen. Minden érintésével csak magához láncolt. Mintha a rácsok sem választhattak volna el minket egymástól, szabadon élveztük a kéj minden egyes pillanatát. Nem ringattam magam buta ábrándokba, biztos voltam benne, csak a gyors örömszerzés a célja, semmi más. De én sem akartam tőle többet. Ujjamat a csiklómhoz nyomtam, miközben ki-bemozgott bennem, úgy jutottam el a csúcsra, majd nem sokkal később ő is követett.

– Hát, ez eszméletlenül jó volt – sóhajtottam fel, és kiszakadva a karjából, az ágyamhoz botorkáltam, hogy végignyúlhassak rajta. Ő még egy darabig ott állt, ahol hagytam. Félig lehunyt szemmel engem figyelt, kezei a rácsokra fonódtak. Láttam az arcán, szeretne valamit mondani, az a szüntelen vágyakozás még mindig ott égett a tekintetében, majd halkan, szaggatottan felnevetett.

– Te aztán tényleg megéred a pénzed!

Néztem, ahogy lassan ő is az ágya felé veszi az irányt, majd elhelyezkedik rajta. Arca újra homályba borult előttem. Valamiért szörnyű érzés fogott el, hogy nem nézhettem a szemébe, és a beállt csöndet is nehezemre esett elviselni. Ügyetlenül visszarángattam magamra a bugyimat, és megszabadultam estére a csizmáimtól. Hátát a falnak vetve, hosszasan figyelte mozdulataimat.

– Biztosan nem akarod megismételni? – ért el hozzám a hangja percekkel később. Már ez a kis reménysugár is elég volt ahhoz, hogy nagyot dobbanjon a szívem. Ajkaimat egymáshoz préseltem, hogy elfojtsam a mosolyom. Az, ami az előbb kettőnk közt történt egyáltalán nem volt logikus lépés. Mégis milyen lenne újra a valóságban találkozni vele? Ha összeismerkednénk egymással, vajon kedvelne? Ó, én buta fejjel, olyan hamar elfelejtkeztem róla, hogy is kezdődött ez az egész. A hangja zökkentett ki az álmodozásból, és gyorsan emlékeztetett is rá. – Jó pénzt fizetnék érte.

– Biztosan nem – feleltem keserűen.

– Akkor legalább a neved mondd meg!

– Natalie – sóhajtottam. A szívem elszorult egy pillanatra. – És te?

– Nathan – mutatkozott be gyorsan, mire egy keserű mosoly jelent meg ajkaimon.

– Ez vicces…

– A sors már csak ilyen – rántott egyet a vállán, majd ő is lehúzta a bakancsát, és a fal felé fordulva hamar álomba szenderült.

Az ágyon ülve, a lábaimat felhúztam magamhoz, és lehunyt szemmel, a fejemet a térdemnek támasztottam. Mégis mit reméltem tőle? Hisz’ én voltam az, aki belement ebbe a játékba, aki nem volt képes elárulni ennek a srácnak, kicsoda valójában. Miért is lepődtem meg, ha ő eképpen is kezelt? Viszont holnap reggel már szemtől szembe állhatunk egymással, és talán lesz elég bátorságom ahhoz, hogy bevalljak neki mindent. Úgysem fogadnám el tőle a pénzt, és a kést is vissza kell majd szolgáltatnom neki. Mennyire meglepődik majd! Egy halvány mosoly költözött az ajkaimra, így aludtam el.

Ha tudtam volna, hogy itt nem Nathan lesz az egyedüli, akit meglepetés ér!

3. fejezet

Egész este csak forgolódtam az ágyon. Nathan kését a párnám alá rejtettem, el akartam kerülni annak az esélyét is, hogy véletlenül kiszúrják nálam a rendőrök. Igyekeztem felkészülni arra, mit fogok majd mondani a szüleimnek, mintha épp az lett volna a legfontosabb. Csak ámítottam magam. Szerettem volna minél előbb túlesni a Nathannal való beszélgetésen. Elképzeltem, ahogy megállunk egymással szemben, és bevallom neki, hogy egyáltalán nem vagyok prosti, nem a pénze érdekel, de legfőképpen azt, hogy mennyire élveztem az együttlétet. Lehet utóbbihoz nem lett volna már fényes nappal bátorságom, és ez a felismerés is úgy ért, mintha fejbe kólintottak volna. Pont azért volt nehéz dolgom eddig a férfiakkal, mert nem tudtam előttük köntörfalazni. A szemükbe vágtam a véleményemet, amit nem mindegyikük viselt túlságosan jól. Daniellel is azért volt működőképes a kapcsolatunk, mert ő is egy könyvtárba járós, olvasott ember volt, és nem vette zokon, ha valamiről más volt a véleményem. Sőt, több esetben is együtt jártunk utána a dolgoknak, izgatottan kerestük meg a szükséges szakirodalmat. Daniel mellett nem kellett megjátszanom magam.

Lelki szemeim előtt újra megjelent Nathan arca, és fülig pirultam hacsak eszembe jutott, néhány órája, előtte sem kellett megjátszanom magam. Ahogy hozzám ért, lángra lobbantotta a testemet. Egy olyan énemet varázsolta elő, amiről ez idáig még nekem sem volt tudomásom, és könnyedén megfeledkeztem mindenről a karjaiban. Újra akartam élni ezt mellette, de a bátorságom mintha elpárolgott volna. Csak abban bízhattam, ha őszintén beszélek vele, akkor sem lesz ellenére, hogy folytassuk a dolgokat. Alig pár órát sikerült aludnom, ezért reggel riadtan nyitottam ki a szememet, a furcsa, pattogó zaj hallatán. A cellám ajtaja felől érkezett.

– Ébresztő! Elmehetsz! – A rendőr a kulcscsomóját zörgetve nyitotta ki a zárat, míg kezemmel a párnám alá rejtett kést igyekeztem feltűnés nélkül előhúzni, majd a csizmámba rejteni. Huncut mosolyra billentek ajkaim. Alig vártam, hogy újra láthassam Nathant. Butaság, hiszen egész éjjel velem volt, emlékeztettem magam. Mégis annyira az előző este hatása alatt voltam, hogy az elfeledtette velem, hol is vagyok, miért is vagyok itt. Sietve felhúztam a lakkcsizmámat, majd a dzsekit is a vállamra terítettem. – Gyere! – szólt újra kissé ingerültebben. – Még egy-két űrlapot alá kell írnod, aztán mehetsz is haza! – Megindult előttem a folyosón, hogy újra abba a kis irodába lépjünk, ahol tegnap este is volt szerencsém várakozni. Néhány összekapcsolt papírlapot letett elém, és egy tollat. – Máskor érdemes lenne kétszer is átgondolnod miket művelsz – morogta, mint valami medve. Halkan felsóhajtottam, és egy pillanatra újra elfogott a kétségbeesés. Vajon ez az este milyen hatással lesz a jövőmre, a továbbtanulásomra? Mások is csinálnak fiatalon hülyeségeket, mégis megy az élet tovább. Egy nagy sóhajjal a papír fölé hajoltam, majd átfutottam a sorokat:

Név: Natalie Paradise Wood

Születési hely, idő: Portland, Oregon, 2002.05.04.

Szabálysértés: Paradicsomokat vágott a parkoló tömegközlekedési eszközhöz, ellenszegült a rend őreinek…

Tovább nem bírtam olvasni. Leperegtek előttem az est képei, és valahogy már nem is tartottam olyan mókásnak a helyzetet, mint amilyennek akkor éreztem. Miért is hoztuk el a bárból a koktélparadicsomokat? Viszont jelenleg nem is akartam hosszan emészteni magam emiatt, hiszen egy kérdés sokkal jobban foglalkoztatott bárminél. Gyorsan odafirkantottam a nevem a lap aljára.

– Már elengedték Nathant? – fordultam a rendőr felé, aki izgatottan kiválasztott egy túlcukrozott fánkot az íróasztalán heverő dobozból. Óvatosan emelte volna a szájához, nehogy a fánk tetejére hintett színes reszelékek lepotyogjanak róla. Kérdésemre, fáradt és teljesen értetlen pillantást vetett rám.

– Hogy kit? – harapott egy nagyot a fánkból, majd újabb két mozdulat után el is tűntette azt. Megcsóváltam a fejem. Jobb lett volna, ha megkérdezem Nathan teljes nevét.

– A fiút, aki a szomszédos cellában töltötte az estét – intettem a kezemmel a folyosó vége felé. A férfi eközben azonban még mindig úgy bámult rám, mintha nem értette volna a kérdést.

– Neked megártott a sör, kislány – morogta az orra alatt. – Tegnap este nem hoztunk be mást rajtad kívül. Teljesen egyedül voltál egész este a fogdában. – Újra a fánkos doboz felé nyúlt, jelezve, lezártnak tekinti a beszélgetést. Elhűlve meredtem magam elé, mint aki nem hisz a fülének. Nem akartam felfogni, amit mondott. Nathan végig mellettem volt éjszaka, beszélgettünk, meg akart fűzni, és aztán sikerült is neki… Most meg egy idióta zsaru képes azt állítani, hogy egyedül voltam? Csak odaképzeltem magam mellé ezt a fiút? Kezem máris ökölbe szorult. – Akarsz még valamit? – morogta a férfi nem túl kedvesen, így inkább hátat fordítottam, és gyors léptekkel elhagytam a rendőrség épületét.

Azt hittem, jobban fogok örülni a szabadság édes ízének. Kora reggel még hűvösebb volt a levegő, mégsem az időnek volt köszönhető, hogy libabőr futott végig a karomon. Nathan járt az eszemben. Biztos voltam benne, nem álmodtam. Ott kellett lennie. Egyik napról a másikra nem őrülhettem meg. Idegesen a csizmámhoz kaptam, ahol újra kitapogattam a kést. Megszaporáztam a lépteimet, hogy aztán a következő sarkon befordulva, ahol már senki sem látott, előhúzzam a kést. Benne volt a barna bőrtokban, és a nyelének azt az érdes, durva tapintását ezer közül is felismertem volna. Eszembe jutottak Nathan szavai, hogy az édesapjáé, szarvasagancsból készült, és nagyon sokat ér. Mielőbb vissza kellett valahogy adnom, nehogy vita legyen köztük a kés eltűnése miatt, és legalább így okunk lenne újra találkozni egymással. Ujjaimmal végigsimítottam a kés markolatán, kezemben éreztem a súlyát, és szinte fellélegeztem.

Nathannek léteznie kellett!

Csak egy jó szórakozásnak indult az egész, nem fűztek egymáshoz komoly érzelmek, mégsem tudtam magam előtt letagadni: Nathan nagy hatással volt rám.

– Na, végre, hogy hazaértél, kicsikém! – szaladt elém a konyhából édesanyám. Mellkasomon éreztem szívének erőteljes dobbanásait, miközben szorosan magához ölelt és próbálta belőlem kifacsarni a szuszt.

– Ja, haza – sóhajtottam fel. Lehunyt szemekkel, a vállába fúrtam az arcomat, és magamba szívtam a pólójából áradó öblítő illatot.

– Apáddal már nagyon aggódtunk érted, nem tudtuk, hogy mi történt! Miért nem hívtál vissza? – kérdezte aggódva. Enyhített a szorításon és kicsit eltartott magától, hogy mélyen a szemembe nézzen. Újra eszembe juttatta, milyen álmatlan éjszakát szerezhettem ezzel nekik.

– Ne haragudj… Elég durva volt az este. Ha nem gond, inkább felmennék letusolni – simogattam meg gyengéden a karját, miközben elnézést kérő pillantásokat küldtem felé. Magam sem tudtam, hogyan oszthatnám meg vele ezt az egészet. Sosem voltak titkaink egymás előtt, és édesanyám szemébe nézve hirtelen már nem is tűnt olyan ijesztőnek az, hogy beszámoljak a cellában töltött estéről, valamint arról, hogy milyen ostobaságot követtem el Emily oldalán. Mégis a rendőr szavai jártak a fejemben szakadatlanul. „Tegnap este mást nem hoztunk be rajtad kívül. Egyedül voltál egész este a fogdában.”

– Tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz, nem leszek mérges. Ha egy fiú van a dologban azt is elmondhatod. Örülnénk már neki, ha...

Pontosan tudta mennyire érzékenyen érint ez a téma, ezért sem merült fel köztünk túl gyakran. Apa is pont ilyen volt fiatalon, kereste a helyét a világban, míg rá nem talált anyára. Egy ilyen introvertált személyiségnek nagyon nehezére esett mások felé nyitni, és figyelmet szentelni valakinek, aki kiszakította őt a könyvek, az eszmék világából. Én sem voltam különb, ezért is volt nagy szerencsém Daniellel. A szüleim mostanában egyre többször felemlegették őt előttem, még akkor is, ha pontosan tudták a szakításunk okát. Daniel nem akart Portlandben maradni, egy jóval távolabbi egyetemre adta be a jelentkezését, én pedig nem marasztaltam őt. Nem éreztem volna tisztességesnek, vagy méltónak a kapcsolatunkhoz, ha hisztériázni kezdek és megharagszok rá emiatt. Mindketten tudtuk mit akarunk az élettől, és ennek a pillanatnak is el kellett jönnie. Valahol talán számítottunk rá. Nehéz volt elengednem, mégsem különbözött ez az érzés attól, mintha egy jó baráttól búcsúztam volna el. Tényleg kedveltem Danielt, és szerettem a társaságában tölteni az időt, de… ez volt a logikus lépés. Ekkor váratlanul felvillant előttem Nathan arca, a pajkos, féloldalas mosolya, és erőt kellett vennem magamon ahhoz, hogy a dolgaimra tudjak koncentrálni. Fel akartam menni a szobámba, levetni magamról a büdös ruhadarabokat, és minél előbb letusolni. Vissza akartam térni a régi, megszokott kis életemhez, és elfogadni akár azt a tényt is, hogy ezután sosem látom viszont.

Még volt időm az egyetemre felkészülni, mégsem tudtam elképzelni, hogy lazítsak. Azt az estét mélyen elraktároztam magamban, és igyekeztem továbbra is úgy viselkedni, mint azelőtt. Körbetelefonáltam a városban. Múzeumokat, különböző építészeti látványosságokat, kiállításokat, még az arborétumot is megkerestem, hátha fel tudnak ajánlani bármilyen állást a számomra, de a legtöbbjük szóra sem méltatott. A legtöbb intézmény elutasított, mert nem rendelkeztem a meghirdetett munkához szükséges tapasztalattal, vagy nem kerestek új gyakornokot. Apa segítségét pedig elég határozottan visszautasítottam. Nem bírta volna az önérzetem feldolgozni, ha elfogadom. Csökönyös fejjel kitűztem célomul: egyedül is képes leszek egy hosszú távú állást találni magamnak. Aztán Portland fő utcáján sétálva megakadt a szemem egy hirdetésen. Igaz eddig tíz körömmel ragaszkodtam ahhoz, hogy olyan állás után nézzek, ami kapcsolódik valamilyen szinten a tanulmányaimhoz, azonban nem szerettem volna újabb heteket keresgéléssel eltölteni. Szememet többször átfuttattam a színes sorokon, végül benyitottam a kis kávézóba. Buzgón ismételgettem magamban mennyire szükségem van a pénzre, és attól sem szabad megriadnom, ha az élet nehézségek elé állít azzal, hogy egy számomra ismeretlen területen kell kipróbálnom magam. Nem a felszolgálói állás, vagy a kávé készítés volt a fő probléma, hanem én magam. Az összes bátorságomat össze kellett szedjem ahhoz, hogy egy teljesen új dologba vágjak bele, és az időm nagy részét emberek között töltsem. Miután elmeséltem a jó hírt apának, olyan büszkén pillantott rám, hogy minden kétségem elszállt arra vonatkozóan, meg fogom-e tudni állni ott a helyem.

Emilyvel cseppet sem változott a kapcsolatunk. Igaz, az elején nagyon mérges voltam rá, aztán a szokásos, lefegyverzően aranyos stílusában hamar lenyugtatott. Ő is megijedt aznap este, amikor már az éjszakai busz megállójához érve a háta mögé nézett és nem látott sehol. Vissza akart fordulni, de a srác, akivel egész este flörtölt, egyszerűen annyira ragaszkodott ahhoz, hogy felszálljanak a következő járatra és hazakísérje, végül engedett neki. A hangjából kicsendült mennyire sajnálta az egészet, és én is azzal nyugtattam, jobb volt ez így. Ha visszaszaladt volna értem, talán mindketten a cellában végezzük, és egyáltalán nem úgy alakul az este folytatása, ahogy aztán történt. Bárhogy is szerettem volna, legjobb barátnőmnek sem tudtam mesélni Nathanről. Egyszerűen nem jöttek számra a szavak. Talán legbelül szégyelltem magam miatta, és ahogy telt-múlt az idő, már én is kezdtem elhinni, csak álmodtam az egészet.

Egyik este aztán Emily felhívott. Épp Elias T. Bluebell könyvét lapozgattam, aki az ősi maja civilizáció nyomait, eltűnésének lehetséges körülményeit, okait kutatta. Ha nem is jártam sikerrel egyetlen múzeumban sem, minden szabadidőmet arra használtam, hogy az ismereteim bővítsem. Mr. Bluebell pedig nagy szaktekintélynek számított ezen a területen. A feleségével együtt, annak szentelték az életüket, hogy fényt derítsenek olyan ősi titkokra, amelyek megadhatják a választ ezekre a kérdésekre. Hiába lapoztam át a könyvet már ezer alkalommal, újra és újra le tudott bilincselni a nyelvezete, a tudás, amit átadott vele az írója. Évek munkája volt a hatalmas, képekkel illusztrált könyvben, hiszen utazásaik során még egy fotós is elkísérte őket, miközben együtt kutatták az ősi romokat. Nehezemre esett letenni a könyvet, és fogadni a hívást. Emily nem sokat teketóriázott, azonnal a lényegre tért. Már hetek óta nem láttuk egymást, és valamikor még a hét elején megígértem neki, hogy a szombat estét velük töltöm a Griffithben. Egy nagy sóhajjal vetettem a párnák közé magam, és a szememet lehunyva, hallgattam továbbra legjobb barátnőm izgatott hangját. Kiderült, hogy egy újabb srác rabolta el a szívét, őt szerette volna bemutatni nekem.

– Hidd el, te is azonnal meg fogod kedvelni! – lágyult el a hangja, mire arcomat mélyebben a párnámba fúrtam. Már olyan jól ismertem őt. Ilyenkor mindig rózsaszínben látta a világot, és ez a srác lehetett számára a legtökéletesebb férfipéldány a Földön. Egy ideig biztosan fenn tudta tartani Emily érdeklődését, és szórakoztatta a barátnőmet, de azért jóval hosszabb időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy valóban igazinak nyilváníthassuk őt. – Mondd, hogy eljössz! Tudod, hogy te vagy a legelső, akinek be szeretném mutatni…