részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Luiz Schwarcz: O ar que me falta
Companhia das Letras, São Paulo, 2021

Copyright © 2021 Luiz Schwarcz
Hungarian translation © 2023 Király Szabolcs
Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Oláh Gábor

A borítón látható fényképek a szerző családi archívumából származnak.

ISBN 978 963 518 146 9

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Greskovits Endre
A szöveget gondozta Zelei Dávid
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Lajos nagyapámnak

Amin nevethetünk, azon sírhatunk is,

a dolgok súlya és mértéke dönt.

Billy Blanco (az Os Originais do Samba hangján)

Életem állhatatos keresése

örökké hajt, és

írja a szavakat.

Carlos Drummond de Andrade

1. A hegytetőn

A felvonó ott tett le minket, ahonnan a legjobb kilátás nyílik a hegységről. Nagyon boldognak kellett volna éreznem magam attól, hogy felértem a csúcsra. Végigpillantottam azon a fehér világon, ahol a napsugarak a hegylánc minden gyűrődését fénnyel és árnyékkal rajzolták ki. A lesiklás tizenkét kilométer gyönyörrel ért fel. Alig néhány sípálya ilyen hosszú, anélkül hogy megtörné egy-egy felvonó. Aki életében először jár ott fönn, néhány percre megáll, hogy csodálja a látványt. Nagyszerű érzés beszívni a tiszta levegőt, elveszni a lábunktól a legtávolabbi csúcsokig minden irányban szétterülő hómezők között. Az égbolt közelsége, a hatalmas nyitott tér intenzívebbé teszi a légzés jótékony hatásait.

A lesiklásra való felkészülés részeként a síelő teleszippantja a tüdejét, és eggyé válik a természettel. Velem azonban ez, kevéssé racionális vagy egyenesen irracionális okok miatt, nem történt meg abban a pillanatban.

Lehajoltam, hogy bekössem a bakancsom, és elrejtsem az oktatóm vagy saját magam elől a lélegzésemen és a tekintetemen eluralkodó szorongást. A szokásosnál hosszabban elidőztem, hogy visszanyerjem a lélekjelenlétemet, és próbáltam megszabadulni a torkomat markoló kéztől, amely éppen akkor bukkant fel, amikor az ellenkező érzést vártam.

A tiszta, magashegyi levegő, a száguldás lefelé jó ellenszernek bizonyult a depressziómra. Nem sokszor síeltem az életben, de terápiás hatása van, ha a nap nagy részét a hegyekben töltöm, és még sportolok is; hasonló a boldogsághoz és a könnyedséghez. Azokban a pillanatokban csak annyi a dolgom, hogy élvezzem a természetet. Mindegy, hogy hófödte hegycsúcsokon vagyok, vagy a brazil hegyekben, ahol elmerülök a folyók és vízesések jéghideg habjaiban, nincs befolyásom a sodrásra, nem tudom irányítani a környezetemet, és nem vagyok felelős semmiért, amit nem vagyok képes irányítani. A hegy alázatot követel, nincs menekvés a nem emberkéz formálta erők elől. Cserébe nagy örömérzetet ad.

Az utazás során egy másik fontos tényezőnek is garantálnia kellett volna a boldogságomat. Első alkalommal vittük unokáinkat, Zizit és Alice-t síelni. Miután délelőtt az oktatómmal kiélveztem a gyorsabb pályákat, délután nagy kedvvel csatlakoztam a lányok havas kalandjaihoz. Ezenkívül miután visszaértünk a szállodába, órákon át beszélgettünk, viccelődtünk, és készülődtünk a vacsorára, amikor megkóstolhattuk a helyi ízeket. A „kislányokkal” töltött idő már nagyon régóta létezésem egyik sarokkövévé vált, ellenpontját képezte életem azon részének, amelyben eltávolodtam a barátoktól, és a szakmai jellegű kapcsolatokra korlátoztam az ismeretségeimet; barátaim a könyvek világából kerültek ki, és időm nagy részét a családommal vagy csöndes magányban töltöttem.

Így hát sokkolt, amikor aznap délelőtt fölértem a hegytetőre, és görcsbe ránduló tüdőmből kifogyott a szusz, torkomban megmagyarázhatatlan gombóc keletkezett, vagyis pontosan az ellenkezője következett be annak, amit hónapok óta vártam.

Nem csak a hegy követelt várt tőlem alázatot. A depresszió még többet követelt.

***

Megrémültem, mennyi energiára lenne szükség, hogy levegőt préseljek a tüdőmbe, és nem jutott eszembe az a nap, amikor ennek az egész történetnek az elején megéreztem a depresszió kezdeti jeleit. Az ilyen betegségben szenvedők közül csak kevesen emlékeznek pontosan arra, hogy mikor jelentkeztek először a tünetek. Az ember egyszer csak érez valamit a torka és a tüdeje között, az akadály miatt kevesebb hely marad a levegőnek, és nehezebb a légzés. A depresszió általánosságban véve törli a hosszú távú memóriát, csak a nemrég történtekre emlékezik, kiemeli a közelmúlt fájdalmát, szinte mellőzi a korábbi eseményeket. Ezt éreztem ott fent, és soha többé nem akartam érezni.

Ha megerőltetem magam, hogy visszaemlékezzek betegségem elejére, össze tudok állítani egy narratívát. Emlékszem a csúcson rám törő légszomjra, és eszembe ötlik az apám képe, aki soha nem járt ott.

Apám zöld íriszének látványa előtt a depresszió hangként jelent meg az életemben. Az a hang volt, ahogy apám lába az ágyat rugdossa megállás nélkül a szomszéd szobában, ahol éjszakánként raboskodott. A gyakran nedves és kivörösödött szemfehérjéből kiugró zöld szivárványhártya és könnyben úszó szemzug: ez lett róla az elsődleges képem néhány évvel azután, hogy felhangzott a falak között a baljós dübörgés, PÁ, PÁ, PÁ, PÁ, PÁ…Sem titkolni, sem uralni nem volt képes azt a száraz dobogást, amely szinte ellentéte volt nedves szemének. Nem emlékszem pontosan, mikor hallottam először azt a fájdalmas dobszót, vagyis de, azt hiszem, mégis, akkor, amikor először támadt depresszióm. Az első nagy félelmem az volt, amikor rájöttem, hogy nem tettem eleget egyetlen fiúként rám háruló kötelességeimnek. Abban a pillanatban, akármilyen kicsi voltam is, megértettem, hogy nem leszek képes biztosítani apámnak a boldogságot. Akkor már tisztában voltam azzal, hogy ez marad életem legfontosabb küldetése. Olyan küldetés, amelyben teljes mértékben elbuktam.

2. Bergen-belseni történet

Három és fél évvel apám halála után még mindig nehéz lenne megállapítani álmatlanságának okait. Tizenkét éves koromig csak keveset tudtam a múltjáról. Egyetlen kivétel volt, és ez a részlet minden más titoknál fontosabbnak bizonyult. André Schwarcz, András vagy Bandi, ahogy minden Endrét és Andrást neveznek Magyarországon, annak köszönheti az életét, hogy megszökött a vonatról, amely a bergen-belseni koncentrációs táborba vitte. Apja, Lajos, tehát Luiz, mint én is, ugyanabban a vagonban volt, fennmaradt a vonaton, és soha nem tért vissza a táborból. András akkor tizenkilenc éves volt. A Bergen-Belsent felszabadító szövetségesek még életben találták Lajost, ám olyan gyenge volt, hogy sem enni, sem járni nem tudott már. Apám csak az 1960-as években értesült erről, mindaddig, több mint két évtizeden át próbálta megtudni, hogyan halt meg az apja. Agyonlőtték? Vagy egy halálmenetben veszett oda, amelynek során a zsidókat egyik vasútállomástól a másikig hajtották úton a megsemmisítő táborok felé? Megfulladt a gázkamrában? Vagy a tífusz ölte meg?

Sok évvel később tudtam meg néhányat ezekből az érdekességekből. Most elég annyi, hogy az anyám még gyerekkoromban megpróbálta elmagyarázni apám boldogtalanságát: az alvási zavarait, azt, hogy miért rugdalja éjjelente az ágyat. A bűn szó jelentését mint a létezésemet meghatározó fogalmat nagyon korán megtanultam, mintha apám tekintetéből vagy lábából sugárzott volna át. A bűne, hogy túlélte a nagyapámat, hogy nem mentette meg, és nem ment vele a halálba, nem engedett neki sem nyugalmat, sem szép álmokat, amelyeket anyámmal együtt kívántak nekem esténként az ágyam mellett. Apám valószínűleg sem aludni, sem álmodni nem tudott, mert a múltja virrasztásra ítélte. Vajon amikor azt mondták, hogy az angyalok legyenek velem az álmaimban, olyan angyalra gondoltak-e, aki védelmet nyújt a különféle rémálmok ellen, apám rugdalózása ellen, vagy arra az angyalra, aki elkésett apai nagyapám megmentéséről, és aki végre nyugalmat adhat az apámnak és az egész családnak?

Az a parancs vagy lökés, amelyet Lajos ad, és amelyet András elfogad, amikor a vonat megáll, az évek során átalakul az ágy kényszeres rugdosásává, a jom kippur rituáléinak visszafojtott könnyeivé, a kifejezés nehézségévé, a düh és bánat kapujává. André nagy árat fizetett azért, hogy apja lökése megmentette az életét, mázsás súly nehezedett rá. Azon az éjjelen, amikor a történet jó részét elmondta, nagy átéléssel idézte fel a Lajostól hallott mondatot: „Fuss, fiam, fuss!” Ki érthetné meg, mit jelentett az, hogy szót fogadott, amikor jó fiúként inkább ellenkeznie kellett volna, meg kellett volna tagadnia azt az apai parancsot, hogy meneküljön, és mentse az életét?

András volt az egyetlen fiúgyermek a családban, és mindenféle bűnt elkövetett Lajossal szemben. Egész életében arról beszélt, hogy nem viselkedett rendesen, hogy rossz tanuló volt, aki sok bajt okozott az iskolában; hogy az apja szigorú volt, és együttélésük tizenkilenc éve alatt sokszor hozott szégyent a budapesti kárpitosra.

Szinte semmit nem tudok a nagyapámról. Tudom, hogy ez volt a foglalkozása, hogy szegény volt, és vallásos, meglehetősen művelt, nagyon bátor és túlságosan komoly. Az egyetlen fotón, amelyen láttam, alakja félelmetesnek tűnt. A szikár Lajosnak a fiával nem volt jó a viszonya, de nyugodt természet volt, keveset és halkan beszélt. Abból a félelemből, amelyet gyerekkoromban ébresztett bennem a portréja, úgy gondolom, hogy a családon belül valami hallgatag büszkeséggel mutatta ki mind nagyvonalúságát, mind szigorúságát, tekintete pedig átható volt, amelyet nehezen lehetett állni.

Lajos egyszer sábeszkor meglátta fiát a borbélynál, aki éppen egy akkoriban népszerű táncos teadélutánra készült. Egy szót sem szólt, amíg otthon nem találkozott Andrással. Akkor elmondta, hogy tud azokról a szórakozásairól, amelyeket a zsidók megszentelt napjaira tervez. András azt hitte, felpofozzák, vagy szigorú büntetést kap. Lajos azonban csak annyit mondott, hogy jobb lenne, ha nem egy ilyen közeli borbélynál mutatkozna, és ha legközelebb szeretné semmibe venni a sábeszt, menjen inkább egy másik kerületben lévő fodrászhoz. A hang, amelyen megszólalt, valószínűleg nagyon kegyetlen lehetett, mivel André többé nem ment fodrászhoz szombaton. A nagyapámról szerzett ismereteimet szinte sohasem közvetlenül az apámtól szereztem, ő ugyanis alig beszélt. André száját csak a lázadó fiú bűnbánó szavai hagyták el.

A Schwarcz család Miskolcról, Magyarország egyik legnagyobb városából származik, ahol jelentős volt a zsidó közösség. A család német eredetű nevét szokatlanul cz-vel írták. Ez egy régebbi időszakra vezethető vissza, talán még az Osztrák–Magyar Monarchia idejére, amikor a magyar zsidók meg akarták erősíteni európai kötődésüket, és úgy próbálták imitálni kortársaikat, hogy a helyiektől eltérő neveket választottak; ez a lehetőség a nagyapám számára biztosan nem állt fenn. A Schwarczok akkor költöztek Budapestre, amikor apám még csak kétéves volt. Lajos, bár szerény körülmények között élt, nagy tiszteletnek örvendett a zsidó közösségben.

Lajos, Andráshoz hasonlóan, nem ismerte a félelmet. Az egyik az életével fizetett ezért, a másik a bűntudattal és a depresszióval. Csak jelen könyv írása közben tudtam meg, hogy egy alkalommal apa és fia elzavart a lakóhelyük környékéről egy csapat nyilast. Budapesten, mielőtt és miközben Eichmann csapatai elfoglalták a várost, nagyon hullámzott a zsidók politikai megítélése. A magyar vezetők eleinte próbáltak ellenállni a nácik antiszemita törvényeinek – és ezzel hamis nyugalmat keltettek a helyi zsidóságban. Idővel viszont engedtek, és Eichmann csapatai végül az egész országot elfoglalták. A politikai játszma végeredményben a sakktábla minden mezőjére kiterjedt, s a zsidók üldözése és elnyomása ennek a játszmának megfelelően alakult. Egy lélegzetvételnyi szünetben András és Lajos azt hitte, hogy az új helyzet tartós lesz, és nekimentek a keretlegényeknek. A megkönnyebbülés azonban rövid életűnek bizonyult, és amikor a nyilaskeresztesek ismét hatalomra kerültek, mindkettejüket azonnal begyűjtötték, és a haláltáborba küldték. Gyorsan jött a bátor tett miatti megtorlás. A család nőtagjait megkímélték, ezzel mutatták, hogy az apát és a fiút akarják büntetni, amiért szembeszegültek a nácikkal.

Ezt megelőzően Lajos vállalta a kockázatot, és a lakóhelyén működtetett zsinagógában zsidó szertartásokat tartott. A nagyapám lakásában – egy csillagos házban – berendezett titkos zsinagógára vonatkozó részletek akkor jutottak apám eszébe, amikor az 1960-as években egy magyar nyelvű zsidó folyóiratban olvasott egy háborús túlélőről. A folyóirat egy távoli nagybácsin keresztül jutott el a családomhoz. A nagybácsi nagyon rosszul beszélte a portugált, és Bela Vistában volt mészárszéke. Az amatőr szerző cikke tisztelgés volt a kárpitos bátorsága előtt, aki szembeszállt a törvényekkel, és meghívta a zsidókat, hogy titkos zsinagógává alakított otthonában, a Paulay Ede utca 43.-ban folytassák hitéletüket. A túlélő azt is megemlítette, hogyan segített András és két nővére előkészíteni a helyet a szertartásokra.

André csak néhány évvel később, az 1960-as évek végén, egy bécsi utazás során tudta meg, hogy Lajost a szövetségesek életben találták, amikor megérkeztek Bergen-Belsenbe. Ez a hír legalább egy kétség eloszlatásával csökkentette a vállára nehezedő súlyt.

Én is ott voltam a szüleimmel, amikor az eset történt. Halványan emlékszem arra, hogy apám találkozott egy barátjával, aki elújságolta neki a hírt valami cukrászdában, sokszor azonban azt hiszem, csak képzelem, hogy jelen voltam egy olyan fontos pillanatban.

Lajos, a vallásos öreg megmenekült a sortűz és a gázkamra elől, de már nem maradt ereje, hogy visszatérjen a családjához. Azt beszélték, hogy életének vége felé hordágyban vitték, ami meglehetősen ritka dolog egy haláltáborban. Társai ezzel fejezték ki a bölcs ember iránti tiszteletüket és csodálatukat, aki végül az alultápláltság és a gyengeség áldozata lett.

Apai nagyanyámat ismertem ugyan, de nincs róla emlékem. Jolán Magyarországon maradt, amikor az apám a háború után Olaszországba ment, hogy utat nyisson a családtagjainak az izraeli kivándorláshoz. A háború utáni emigráció zűrzavarában André Brazíliába jött, a két, már férjnél lévő nagynéném pedig az anyja mellett maradt. Némi idő elteltével úgy döntöttek, nem várakoznak tovább az apám által beszerezni próbált dokumentumokra. Ausztráliába menekültek 1948-ban. Apám 1947-ben érkezett Brazíliába, épp amikor az ország átmenetileg bezárta kapuit a zsidók előtt. A gyors változások időszaka volt ez, mintha csak a szél mozgatta volna kedvére a politikát, és szinte mindig a zsidók ellenében fújt. Ha a nácizmus összeomlott is, még nagyon sok hiányzott ahhoz, hogy a zsidók világpolgárnak mondhassák magukat, akik szabadon emigrálhatnak, hogy maguk mögött hagyhassák üldöztetésük emlékének földjét.

Anyám elmondása szerint, amikor a lányok elmentek, Jolánt bevitték az őrsre, majd házi őrizetbe került. Megbüntették a gyerekei illegális távozása miatt. Ez az egyik legzavarosabb rész a családtörténetem apai ágáról. Hat hónappal később szabadon engedték, és még évekig Budapesten élt, aztán 1955-ben Brazíliába jött a szüleim esküvőjére. Nagyon jellegzetes motívum a háború utáni zsidó sorsokban, hogy minden gyerek a maga útját járta, és az anyjukat egyedül hagyták Magyarországon; sokáig tartó viszályt szült ez a testvérek között. Apámat feldühítette, hogy Magda és Klári az anyja nélkül költözött külföldre. Csak később, évek múlva vették fel egymással a kapcsolatot újra, anyai nagyapám közbenjárásával. André a nyugdíjba vonulása után évente találkozott a nővéreivel Budapesten. Két heteket töltöttek egy fürdőhelyen a legkisebb fiú meghívására, félretették fájdalmaikat, és valamelyest megbékéltek súlyos emlékeikkel.

A szüleim házassági fotói között van egy érdekes kép, amelyen a nagyanyám az oltárhoz vezeti az apámat. A közelin csak az apám látszik, mosolyog. Jolán három évig élt itt, egy belvárosi lakásban, nem akart találkozni az anyámmal, aki vigyázott rá, hogy csak kóser ételeket egyen. Nagyanyám sokat panaszkodott arra, hogy otthonában apám sem követi az ételekre vonatkozó vallási előírásokat, és sábeszkor a felesége nélkül hívta meg vacsorára. A pontyot még élve vette, és az napokig a fürdőkádban úszkált.

Brazíliai tartózkodása során Jolánnak volt egy szürkehályogműtéte, és a lábadozása alatt a szüleim lakásában kellett laknia. Nem volt hajlandó megenni anyám főztjét, pedig ő új edényeket vett, hogy követni tudja a szigorú zsidó előírásokat, és megfeleljen az anyósának. Mirta megesküdött rá, hogy nem keveri a húst a tejjel, és sem rák, sem disznóhús nincs a konyhában. De apámnak még így is a Bom Retiro éttermeiből kellett ételt hoznia, hogy a kóser előírásait szigorúan követő nagyanyám hajlandó legyen enni.

Jolán nem érezte otthon magát Brazíliában, így a lányaihoz költözött Ausztráliába. A sors különös fordulata, hogy Klári, apám idősebb nővére nevet változtatott, mielőtt emigrált, és a fiát, egyetlen vér szerinti unokatestvéremet, Tomot protestánsnak nevelte, bár semmilyen vallást nem követett. Még Európában megműttette az orrát, hogy ne tűnjék zsidónak.

A protestáns álca igen gyakori volt a háború alatt és után. Talán nagyon is gyakori néhány magyar családban. Az 1960-as években ismertem egy ilyen családot, akik fölöttünk laktak az Alagoas utcában. A házaspár és egyetlen fiuk húsz éven keresztül leplezték a vallásukat. A fiú, akár az unokatestvérem, talán nem is tudott zsidó származásáról. Nem tudom, hogy a jelenlétünk hatására-e, de egy bizonyos idő után a szomszédok nyíltan felvállalták a zsidóságukat.

Amikor a vallásos nagymama megérkezett Ausztráliába, Tom megtudta, hogy zsidó. Ha Jolán már anyám nem kóser főztjét sem volt képes elfogadni, mit mondhat annak a lányának, aki a saját fiának sem beszélt a származásáról? Magda, a fiatalabb nővér vállalta, hogy otthon szigorúan kóser ételt készít, és így Jolán a családjával étkezhet.

Nem tudom, hogy a nagyapám vagy a nagyanyám depressziós volt-e. Ha tippelnem kellene, a női ág tűnik valószínűbbnek. Ami biztosan kijelenthető, az az, hogy Mirta és André kisebb mértékben megismételte ugyanazt a kulturális szintkülönbséget, amely a nagyszülők házasságát jellemezte. Jolán képzetlen volt, Lajos pedig művelt férfinak számított. A szüleim esetében egyértelműen Mirtához, és nem apámhoz állt közelebb a kultúra.

Jolán a São Paulóban töltött közel három éve alatt alig lépett ki a lakásból; csak magyarul beszélt, és valószínűleg nagyon keveset látott engem. A lányaival Ausztráliában töltött időszak után megbetegedett, és meghalt rákban. Klári, az idősebb lány mindig mutatott depressziós hajlamokat, amelyek haláláig elkísérték. Magda még néhány évig Ausztráliában maradt, majd a válása után Izraelbe emigrált, ezzel beteljesítette mindenki eredeti tervét. Neki és apámnak semmiféle depressziója nem volt, apám nagy traumájáig. A pszichiáterek szerint a depresszió leggyakoribb kiváltó okai génkészlettől függetlenül a traumák. André esetében is így történhetett.

***

Az apám és a nagyapám háború alatti történetét csak kétszer hallottam; egyszer, amikor apám megkapta a nagyapám lakásában működtetett zsinagógával kapcsolatos cikket, és évekkel később, amikor sokkal jobban kifejtette egy sábesz estéjén. Akkor már tizenhét éves voltam. Apám, miután megnézett egy dokumentumfilmet a varsói gettóról, elérzékenyült, és végre mindent elmondott a múltjáról; ez többet nem fordult elő.

Az apától kapott kép a mihaszna fiúról, aki a rossz pillanatban engedelmeskedik az apai szónak, az én létemet is meghatározta. André nagylelkű és jóindulatú ember volt. Elsődleges örökségem mégis a bűntudat volt. Ha András kétszeresen is elbukott – azzal, hogy gyakran figyelmen kívül hagyta Lajos vallási szigorúságát, és azzal, hogy elfogadta tőle, hogy megmentse az életét –, nekem azt kellett elfogadnom, hogy ki kell rántanom apám életét a szomorúságból, és biztosítanom kell neki azt a boldogságot, amelyet a múlt folyamatos felidézése meggátol.

Még kicsi voltam, amikor először hallottam az André álmatlanságához kapcsolódó zajt. Nem tudnám megmondani, hány éves. Azt a beszélgetést sem tudnám időben elhelyezni, amikor anyám elmagyarázta, mi az oka apám problémáinak, éjszakai zavartságának, hogy miért hullámzik a kommunikációja, amely hol kedves, hol durva, hogy miért fojtotta el olyan keményen a kezdeti lázadozásaimat. Azt is elmesélte, milyen pszichiátriai kezeléseket kap – emlékeim szerint elektrosokkot is alkalmaztak. André évtizedeken keresztül vándorolt neurológusok, pszichológusok és pszichiáterek között. Néha abbahagyta a kezeléseket, de csak rövid időre – gyógyszerek és orvosi kezelés nélkül a szemét is alig bírta lehunyni. Visszafogott természetéből következően semmit nem osztott meg velünk a kezelésekről, még anyámmal sem. Hosszú éveken át nagyon erős gyógyszereket szedett az inszomniára, mint amilyen a Dormonid és a Rohypnol; ezeket ma inkább műtét előtti érzéstelenítésre használják.

Ma újra átélem azt a gyomortájéki hideget vagy légszomjat, amelyet akkor éreztem, amikor tudomást szereztem apám gyengeségéről. Még túl fiatal voltam, hogy értsem, mit jelent a depresszió szó, vagy hogy akár csak nyíltan depresszív viselkedést produkáljak.

André mindig halkan, motyogva beszélt, de hangja tele volt kedvességgel. Mint minden magyar, ő is keverte a szavak nyelvtani nemét, és megnyomta az első szótagokat. Szélesen mosolygott, és jó volt a hallása. Úgy énekelte a cigánydalokat, mint valami tenor egy Verdi-operából. Még így is meggyőző alakítást nyújtott. Amikor azonban elvesztette az önuralmát, kiáltásai visszhangzottak a szobákban. A félelem, amiért apám az ágyat rugdossa, a rettegés az erőszakos kiabálások miatt: ezek voltak az első pillanatok, amikor ugyanazt a légszomjat, ugyanazt a görcsöt éreztem a torkomban, mint fenn a sípályán. Akkor tanultam meg, mit jelent a félelem.

Tartalom

1. A hegytetőn

2. Bergen-belseni történet

3. A válás

4. Az első jelek

5. Temetői látogatás

6. A becenevek

7. Beethoven

8. A csönd és a fúria

9. Bruno vándorlásai

10. Gyász

11. Az éjszaka mélyén

12. Mellékhatások

13. A szerkesztő

14. Emlékirat

Epilógus: Holdtalan éjszaka

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Libre Franklin – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License