Ljudmila Ulickaja

Az igazi nevem

– részlet –

Fordította Kiss Ilona

A fordítás az alábbi kiadás és a szerző által
rendelkezésre bocsátott kézirat alapján készült:
Людмила Улицкая
Моё настоящее имя,
Москва, Издательство АСТ: Редакция Елены Шубиной, 2023

Copyright © Ludmila Ulitskaya, all rights reserved
Published by arrangement with ELKOST Intl. Literary Agency
Hungarian translation © Kiss Ilona, 2023

Morcsányi Géza emlékére

Adósa vagyok Gézának. És az igazán fájdalmas az, hogy már soha nem tudom elmondani neki, mennyire hálás vagyok a barátságáért, az együttműködéséért és szakmai támogatásért, amit több mint húsz éven át kaptam tőle. Nagyon sokat jelent, hogy ki az, aki bevezet egy új országba, az új olvasók világába. Nekem szerencsém van: Morcsányi Géza lett az útikalauzom és egyben a kiadóm Magyarországon. De a munkakapcsolatból egyáltalán nem mindig lesz barátság. Géza igazi barátom lett. Neki köszönhetem, hogy Magyarország sokkal közelebb került hozzám, mint bármely más ország az egykori szovjet blokkból.

Ljudmila Ulickaja

Amit könnyűnek véltem,
Nehéznek bizonyult.
Amit nehéznek véltem,
Kiderült – lehetetlen.
Ami lehetetlen volt,
Nézd – a kezemben van!

Előszó

Életem java részét Moszkvában éltem le. Hétszer váltottam lakást: egy tizenhat négyzetméteres szobánk volt legelőször a hét családdal megosztott társbérletben, végül pedig önálló lakásunk lett az irigyelt moszkvai kerület íróházainak egyikében. „A társbérlet maga a keresztényi élet” – ejtett el egy megjegyzést idős barátnőm, aki a hatvanas évek elején tért vissza Oroszországba az emigrációból, és életében először látott társbérleti lakást. Nem állítanám, hogy a társbérletben kifejezetten a keresztényi életről szerezhető tapasztalat, de arra nagyon is jól emlékszem, hogyan lehet élni és szocializálódni az összepréselt lakótársak fullasztó közegében.

Moszkvai lakhelyem ugyanabban a negyedben van, ahová jó száz évvel ezelőtt a nagyapám felköltözött Szmolenszkből a fiatal feleségével. Akkoriban ez a kerület még külváros volt, most viszont már-már központnak számít. Azt terveztem, hogy itt maradok életem végéig, de hát – ahogy a mondás tartja – ember tervez, Isten végez.

Berlinbe költöztem, Európa legnyugodtabb, legkényelmesebb, legélhetőbb városába. A mi kerületünk – a ledöntött berlini fal helyén – viszonylag új, meglehetősen „sarkosra” tervezve, csak a mellettünk kanyargó folyó kölcsönöz némi bájt mértani formáinak.

Tágas, kétszobás lakásban lakunk a férjemmel, Andrej Kraszulin festőművésszel. Az egyik szobát Andrej berendezte műteremnek: a padló papírokkal teleszórva, a falakon rajzok, vázlatok. Én meg a laptopommal, szokás szerint, a konyhában vagyok.

Igyekszünk otthonossá tenni a lakást. Kezdjük belakni. Vettünk egy könyvszekrényt, lassan megtelik. Vettünk a bizományiban egy szemet gyönyörködtető, szép, hímzett textilképet: gránátalmacserjékkel körülvett alvó keleti szépség, ellágyulva szemlélik a körülötte állók. Én is ilyen szemlélő vagyok, elkerül az álom. Csakugyan alig alszom. A reggel hírolvasással indul, az este ugyanígy végződik.

Nemrég jöttem vissza a Kanári-szigetekről. Egy díjat vettem át, de valójában nem is a díj volt a legfontosabb ebben az utazásban, hanem az érzés, ami a berlini repülőre szállva fogott el: indulok „haza”. Ezt az érzést még szokni kell.

Dúl az esztelen háború. Milliók hagyják hátra otthonukat, hogy máshol találjanak nyugodt életre. Zárulnak a határok. A legtöbbjük – a fényképekből ítélve – a behívóparancsok elől menekülő férfi.

Egyetlen remény és egyetlen álom éltet most: megérni a végét ennek a háborús őrületnek, és visszatérni Moszkvába az Aeroportovszkaja utcába, abba a megszokott és otthonos világba, ahol „a helyemen” érzem magam.

Az igazi nevem

ez vagyok én – de melyik belőlem a ljuszja melyik az ulickaja –

nem tudom…

a tenyeremben az igazi nevem lesz a fehér kavicson de

a szürke sírkőre a hivatalos lesz ráírva a német temetőben

ahol anyám és nagyanyám nyugszik

legyen csak egy tetszőleges álnév egyelőre

és szóljon ehhez az éjszaka elmormolt ima

nem ljuszja ulickaja vagyok ez valami idegen fülsértő

üvegcsörömpölés

főleg nem ljudmila

tudom honnan került elő ez a ljudmila – amikor megszülettem

a tizenhat éves vitya nagybátyám egy ljudmila nevű falusi leányzónak udvarolt

és ő hozta a házba ezt a talált nevet

és rám tapasztották

így aztán nem is tudom mi az igazi nevem

felbukkant a „jevgenyija” is az apai nevemben

aztán a második férjem és

fiaim apja családnevében

véletlenszerű ott minden mint a brown-mozgás…

mielőtt konfliktusba keveredtem volna kedvenc

biológiámmal és még nem nőttem ki tudattalan

bábállapotomból ott lebegtem a reprodukció

ősóceánjában – szegény leány

mennyire idétlenül és aránytalanul növekszik a test

és nem éri utol a lélek – fél életem

önmagam meghosszabbítására tettem fel a szükségszerű szaporodás

szívós és álságos képzetének foglyaként…

és csak hajlott koromra kezd derengeni

miféle lidérces létezést ígér

a petesejtektől és spermiumoktól zubogó őselixír

a biológia meg amellyel akkor még jóban voltam

egyre csak sulykolta makacsul és kérlelhetetlenül – gyerünk gyerünk gyerünk…

és már ott van a talpam alatt az olasz kiállításról való színes selyembrokátdarab

és én ott állok rajta mellettem egy hímnemű egyed

és a pap köröz velünk az ikontartónak kinevezett kis asztal körül és ezt

az aktust nevezik esketésnek és ez

velem történik nem mással és akár most rögtön

elő tudom szedni a komódból ezt a brokátdarabot

és megmutathatom akkor azt hittem hogy

a gyermekszülés szükségszerű előfeltétele

a brokátcsíkon állás és az ingatag asztal körüljárása

akkor még ljudmila voltam

természettől fogva szükség volt egy hímnemű

egyedre folytonosságunk illúziójának fenntartásához és

e természeti feladat

teljesítése után –

két gyermek született ott van bennük az apai

gyors reagálóképesség rafinált humor

kissé mesterkélt ajakbiggyesztés amikor nevetnek

az én öröklött vonásaimon meg szeszélyes

és kényes egyensúllyal osztozik a két fiam

az idősebbé az éles szem és céltudatosság

a kisebbiké a művészi érzék és sodródni tudás

az ismeretlenben ami nála a zene

nem mindörökre szólt az az ember –

tizenkét évre

aztán kivonultam

ebből az egyiptomból a magányt ünnepelve

a szabadulás súlytalansági állapotában

nulláról indul minden ami új

aztán kezdődik az élet új mintázata

egy másik ember rajzolatában

neve erős és hajlíthatatlan

kézmozdulata az éles eszű fesztelen

egocentrikusé:

az egészséges növendék állat életrevaló

kételynélküliségével és

biztos szemmértékével és

természetes egyensúlyával

a név néha célba talál

és elég ennyi eredetiség

csendes estéken lehet inni egy keveset

férjem andrej már megitta és elmulatta a magáét

öregkoromba érve amikor esteledik utolérem a mámorban

éjszaka írom a szavakat

mikor ő már rég alszik a fal túloldalán

a tiszta padlóra terített bambuszszőnyegen

a maga nemében tökéletesen

kitárulkozva és frusztráció nélkül

olyan amilyen és semmilyen más nem tud és nem akar

lenni csak saját maga és ez mind ott van benne

a ceruza-kéz-váll-kő és a papír mozgásában

amelyen én is jelöltem a nappalokat és éjszakákat

míg csak a klaviatúra le nem győzte a papír riasztó

fehérségét

ha megszabadulsz az akarástól a tudástól a szándéktól

akkor és csakis akkor jön létre ez a

„most-most nem tegnap és nem holnap”

és a kislány aki sírdogál a tőle erőszakkal elvett

szürke macska után és a férfi aki visszatér vorkutára mintha

hazamenne ráeszmélve a hosszú úton

hogy semmiféle haza nem létezik csak az

az ablak van ahonnan az első fa látható meg a kötél

amin az elnyűtt fehérnemű szárad a szélben kitárt ingujjakkal nadrágszárakkal és

a test alszik a vagonban feledve hová igyekezett és miért

miről álmodott felnyög a vagon a váltóknál és

robog nem tudni hová

Ámen

szeretnék ettől az éjszakától fogva szabadon írni

csak úgy

de csak úgy megtanulni ezt nem lehet

ehhez feledni kell tudni…

anyám nem hagyta hogy nagyanyánkat másként hívjuk mint

lenocska – így akarta megőrizni

fiatalnak de csak a fénykép maradt meg ott

ülünk hárman az ívelt támlás kereveten

a fiatal nagyanya az ifjú anya meg én ötévesen

nagyanyám úgy negyvennyolc éves jóval

fiatalabb mint én most oldalt

valószínűtlen lilás-málnaszín fényű

fehér porcelán állólámpát látni

amely most a párnámra világít

dús keblű széles csontú nagydarab lenocska nagyanyánk –

egyenes derék rövid nyak izmos láb –

göndör haja akkori divat szerint

tarkóján megtűzve és kalapban

időskorában én nyírtam rövidre

az őszülő tincseket az anyámét is

göndör hajat könnyű vágni nem látszik ha

félresiklik az olló…

fogai gyönyörűek öregkorában is ha nevet elővillan

az egyenletes hiánytalan sor ilyet gondolt ki tolsztoj

vronszkijnak

jókat nevetett kivált mikor beállított

hozzá betegesen kövér testvére szonya

nagy fogai voltak szonyának is vaskos ujjain meg a tetejébe

nagy sötétvörös körmök…

a lányoknak ajándékok jártak én

kötött ruhát kaptam nagyanyám testvérétől

szonyától az akkori sivár időkben elképzelhetetlen

lilás-málnaszínűt – a háború után hozta

a Rigai-öböl mellől meg is jegyeztem ezt a szót –

az öblös l-jével

ebben a ruhában illegetem magam

a fényképésznél a másik szonyát – apai dédnagyanyámat –

átölelve a beállított képen

hároméves vagyok

milyen kár hogy ma már alig vannak fényképek

kattan a telefon kész a felvétel és egy percig él

nem teszik a falra nem rakják albumba

nem marad sehol nyoma hacsak a felhőben nem

de oda nem nézegetünk fel

nálam ott van fenn a falon a legkorábbi családi kép

az üknagyapámról iszaak ginzburgról

az öreg kipában van ezen a képen

tehát még ha meg is keresztelték mikor

katonaiskolába adták

leszolgálva a huszonöt évet öregkorában

visszatért a zsidó valláshoz

a györgy-keresztet amit 1878-ban

kapott plevna bevételéért

óvodáskoromban kivittem az udvarra dicsekedtem vele

ő meg örökre eltávozott közülünk…

fiatalkori fénykép nincs iszaakról és nem is lehet

fényképészetek még nem voltak akkor

a zsidóknál mindig kavarodás van az életkor

körül soha nem tudták hogyan jegyezzék be a fiút

két évvel korábbra vagy három évvel későbbre

sok szofja van még a családban a dédnagyanyámon kívül

szonya volt jakov nagyapám anyja is

az ötvenes években leningrádban lakott a lányánál rájánál

sose ette meg a csokoládét hanem összegyűjtögette hogy

elküldje a lágerbe a fiának jakovnak a nagyapámnak

nem tudom eljutottak-e hozzá ezek az apró csokik…

élete végén ez a dédnagyanyám az osztozsenkán lakott

unokájánál szanya revzinnél

a nyelvésznél aki az egyik legjobb volt az országban…

összekuszálódnak ezek a családi szálak csupa dirib-darab

volt még másik szonyecska is szövevényes rokonsággal

léna nagyanyánk nagynénje évekkel fiatalabb volt

az unokahúgánál

előfordul hogy a leány már szül

miközben még az anyja is szülőképes

ez az unokahúg és a nagynéni két fiútestvérhez

ment férjhez és csaknem az egész életüket

egy családként élték le közös lakásban

szonyecska telt keblű magas termetű

hosszú lábú teremtés volt

kissé hajlottan járt a bejárónő azt mondogatta hogy

jelena markovna nagyanyánknak városi tartása van

szofja lvovnának viszont falusi

rejtélyes szavak én fordítva mondanám

a bejárónőket a kolhozok elől menekülő

lányok közül fogadták fel

léna nagyanyánknak megvolt a maga rutinja ebben –

esti iskolába adták az új bejárónőt aki

elvégezte a hét osztályt és aztán

hozzáment egy rendőrhöz vagy egy házbizalmihoz

néha jöttment vidéki volt az is – és küldött maga helyett

valakit a falujából vagy a húgát vagy

a szomszéd lányt és így tovább

én négy ilyen lányra emlékszem

népes volt a családi ebéd

a kaljajevszkaja utcai nagy ebédlőben amíg

ketté nem választották ahogy egyre terebélyesedett a család

ott volt a zsidó húsvétkor és újévkor

tartott ebéden vacsorán:

dédnagyapánk haim és fiai boba és julik

menyei lenocska és szonyecska meg a gyerekeik

mirusa vitya és surik

három gyerek két pártól

köztük vitya és sura két felnőtt fia

az ő két orosz feleségük tánya és tamara

anyám mirusa férjével – apámmal – zsenyával

és én

a fiú unokatestvéreim akkor még nem születtek meg

összeszámolva tizenketten voltunk

a tizenkettedik én ljuszja

a húsvéti asztalfőn dédapám haim ült

fehér bőrű könnyező fakókék szemű kisöreg

számomra ismeretlen nyelven

olvasott fel mintha verseket

igen a talmudból való versek voltak

titokzatos nyelv a peszáhra készült macesz

egy külön darabját (áfikomán? ha jól emlékszem)

elrejtették én meg keresésére indultam

amikor rátaláltam váltságdíjat kaptam érte

nem emlékszem mit is

dehogynem egy ajándékra emlékszem

egy óra volt –

vitya bácsi rávett hogy kérjek egy órát

micsoda elment az eszed – hüledeztem –

az óra minden csak nem gyereknek való kincs

de ez volt az egyezség

így aztán órát kértem

és dédnagyapám fel is csatolta a karomra az órát

apró doboz formája volt finom bőrszíjjal

dédnagyapa órás volt ilyen-olyan régi alkatrészekből rakta össze az órát

még ketyegett is úgy-ahogy de nem sokáig

kimentem az udvarra játszani az óra a karomon

körben állva röplabdáztunk az egyik fiú

célzott és pont eltalálta az órát az meg

darabokra hullt csak a szíjra erősített apró doboz

maradt a hétéves karomon az összes kis rugó

meg fogaskerék szétszóródott a földön

az üveggel együtt

az én születésem után jöttek a fiúk

csak fiúk születtek a családunkban unokatestvéreim

jura és grisa másod-unokatestvérem oleg

majd ezeknek a fiúknak még négy fiuk született plusz

az én két fiam aljosa és petya aljosának három fia

mark lukasz és lavrik összesen tizenkét fiú

és utánuk jött egyetlen leány petya lánya marjánának

nevezték el anyám emlékére ő már nem érte meg

az unokákat erős asszonyok voltak

a családban

viszont a nemet az Y kromoszóma hordozója határozza meg

azaz a férfi

a nehéz háborús időkben élő népeknél talán mindig több fiú születik

csak a mi családunkban nem

hogy is felejthettem el de jó hogy eszembe jutott

amikor a zsidó húsvét idején egyszer csak

mindannyian a bejárati ajtóhoz mentünk

és kinyitottuk hogy bejöhessen az angyal

utána kell néznem a peszáhi szertartásban

mert folyton csak a szó a szó meg a szó

de itt fenséges aktus következik – halkan belép az angyal

a petróleumot meg a fagyit pénzért veszik ezt tudtam jól

mert a dédnagyapámmal együtt mentünk a petróleumárushoz

ő egy nagyobb kannával én meg egy kicsivel

és utána mindig vett nekem fagyit – mindent pénzért

még nem értettem miért kell pénz ahhoz hogy az asztalon

étel legyen

de azt már tudtam hogy a szomszédoknak pénzt kell adni kölcsönbe

a nagyanyámhoz is anyámhoz is jöttek kölcsönkérni

hozzám is amikor felnőttem

de ma se tudom pontosan

mi is az hogy kölcsönözni és tartozni

a kölcsönt mikor adják mikor veszik

minket tehetős zsidóknak tartanak és kölcsönadunk

ez a fényűzésünk

később értettem meg hogy az életmentéshez

pénz kell

és még később hogy vannak dolgok

amiket semmiféle pénzen nem lehet megvenni

egy idő múltán okos emberek

elmagyarázták

hogy az életben minden probléma

amit „pénzzel” oldanak meg –

valójában nem is probléma hanem költség

ekkor jöttem rá hogy amikor

kölcsönad az ember nem számíthat

arra hogy vissza is adják

így aztán csak annyit kell adni

amiért nem kár ha odavész

de én jobb szeretek nem kölcsönbe adni hanem

csak úgy

amúgy is félek a pénztől nem tudok bánni vele

a pénz viszont nem tart tőlem

mindig van volt és talán lesz is több-kevesebb –

az életidőm már kevesebb mint a pénzem

szeretem amikor van a zsebemben

a pénz némi biztonságérzetet és stabilitást jelent

igaz teljesen hamisat

még valami az összetört óráról

nekikeseredve értem haza kisírt szemmel

tettem le az asztalra az óra maradványait és mentem

kizokogni magam

a nagyanyám ívelt támlás kerevetére

bele is aludtam ott a sírásba

dédapám a szinte teljesen vak órás

előhúzta hosszúkás porcelándobozát

amiben finom fémlemezkék voltak

matatott velük egy darabig és visszatette a megjavított

órát ugyanoda az asztalra

csak a repedést nem tudta eltüntetni az üveglapról

felébredtem – az óra meg ott ketyegett

az öreget vaknak hitték

én meg rájöttem hogyan csap be mindannyiunkat

és nem is annyira az újjáélesztett óra döbbentett meg

mint inkább a leleplezett csalás:

nagypapa de hát te nem is vagy vak

Ámen

homályos fogalmam van arról ami ezután lesz –

„én”-emből megmarad valamennyi

de csak a legjobb megtisztított rész

a többi kicsapódik és elszáll mint a por

hasonlóan fogok kinézni ahogyan régebben

de ebben is letisztultan

tudom hogy gyerekes arckifejezésem megmarad

hosszú időre talán végleg rám tapadt

és a csuklóm se változik

a mozdulat szabadsága se

ami csak időskoromra éledt fel bennem

holott fordítva szokott lenni

engem a sutaság csak az évek múltával

hagyott el

ahogy most elhagy az emlékezet

ha a közelmúltról van szó

ahogy olvad az emlékezet úgy élesedik a hallás

de csak a zene iránt öregkoromban lettem

fogékony a zenére

a gyerek- és a magas női hangokat hallom

legrosszabbul

unokám lavrik minden este felhív

de csivitelő hangját alig fogom fel

ma 2020. június 26-a van

ma hoznak ítéletet kirill szerebrennyikov ügyében

jól beszélt

szégyenletes rothadó ország

ez az ítélet vád az állam ellen

világraszóló szégyen

VAGY INKÁBB IDŐREND NÉLKÜL…

… … …

Gyerekkorom körei

Nagyanyám a kalugai Insztyitutszkaja utcáról mesélt, ahol gyerekkorában lakott, az antonovkaalmáról, amit a padláson tartottak szalmába ágyazva, az illatról, ami az egész házat betöltötte, Szalova asszony magángimnáziumáról, ahol tanult. Anyám a 110-es számú iskoláról mesélte az emlékeit, ahová ő járt, meg a befagyott Patriarsije-tavakról, ahová esténként leszaladtak korcsolyázni: ezek a történetek az én – hogy úgy mondjam – „másodlagos” emlékeim lettek. Kalugába csak nem jutottam el, nem volt érkezésem, hogy akár csak egy pillantást is vessek a vidéki városra, ahol nagyanyám serdülőkora telt, anyám iskolája meg, az a bizonyos 110-es számú, máshová költözött. Az új iskola mellett állítottak emléket azoknak a növendékeknek, akik elestek a háborúban – anyám osztályából egytől egyig az összes fiú a háború áldozata lett. Daniel Mitljanszkij készítette a szobrot, ő is ebben az iskolában végzett 1941-ben, néhány évvel később, mint anyám. Ő is megjárta a frontot, ő volt az egyetlen túlélő…

Családunk Moszkva északi részén lakott az 1917 elején kezdődő „moszkvai korszakunkban”. Fél évvel a forradalom előtt került tulajdonukba az első otthon – egy nyaraló fele a Nagy Péter parkban. Ott született anyám 1918-ban, a Nagy Péter palotaszálló szomszédságában…

Az 1930-as években apám élete is összekapcsolódott ezzel a kerülettel: amikor az apját – nagyapámat – letartóztatták, apám otthagyta az iskolát, és elment dolgozni a metróépítőkhöz. A Dinamo metróállomás építkezésén dolgozott.

Ekkoriban lett ez a kerület rossz hírű elővárosból Moszkva szerves része. Miután nagyapám családja beköltözött a Szadovaja körútra, majd a Kaljajevszkaja utcába, még sokáig megvolt az első lakhely, az a bizonyos dácsa, míg aztán össze nem omlott. Nagyapámat és nagyanyámat később kilakoltatták a Kaljajevszkaja utcai házból, utolsó lakásuk Basilovkában volt – megint csak Moszkva északi részén. Errefelé, Nyizsnyaja Maszlovkán volt festőművész férjem műterme hosszú éveken át.

Ehhez az észak-moszkvai tájékhoz, nagyszüleim egykori dácsalakásának környékéhez kötődnek az én költözéseim is – az Aeroport metróállomás melletti utolsó lakással bezárólag.

Gyerekkorom térképe a Kaljajevszkaja utca. Jó néhány évtizeden át viselte az utca Ivan Platonovics Kaljajev, az érzékeny alkatú és költői lelkületű terrorista nevét. Előtte Dolgorukov utca volt, most megint így nevezik. Ivan Platonovics Kaljajev nevét őrzi a történelem, az általa meggyilkolt Szergej Alekszandrovics nagyhercegé viszont feledésbe merült. Igaz, a moszkvai utcanévtárból Kaljajevé is kikopott. A versei amúgy – csapnivalóak.

A Kaljajevszkaja utca a Novoszlobodszkaja metróállomásnál végződött. Élénken emlékszem a metróállomás 1952-es megnyitására, meg a sokszínű dekorációra: díszes vitrázsok sarlókkal, kalapácsokkal, címerekkel. A házunktól ötpercnyire van a Miusz park és a Macskafalva, a hajdani Moszkvai kormányzóságból bevándorolt szabómesterek telepe…

Az évek múltával aztán egyre tágultak gyerekkorom körei: abban az időben nagyon korán elkezdték a gyerekek önállóan bejárni Moszkvát, ma már az ilyen apróságokat még az utcára se engedik le egyedül. Mi viszont a barátnőimmel olyan messzire is elmerészkedtünk, mint a Vörös Hadsereg Központi Házának jégpályája, az egykori Katalin park, az Élet filmvászna mozi, elzarándokoltunk egészen a Szavjolovszkij pályaudvarig, a Butirka börtön mellett elhaladva. Villamos is járt arrafelé. Egyszer láttam, ahogy a villamos elütött egy ködmönös parasztasszonyt. Mélyen beleégett az emlékezetembe: szétnyíló ködmön, összeroncsolt lábak… az arc nem látszott. Az első halott, akit saját szememmel láttam. Egy ismeretlen.

Voltunk a Szeleznyov gőzfürdőben is: meztelen asszonyok sokasága, meg sajtárok a remegő párában. Engem ritkán vittek oda, csak ha nagyanyáméknál elromlott a bojler. Ott, az ő társbérletükben még volt fürdőhelyiség: oroszlánlábakon álló ósdi kád, porcelánmosdó – apró repedések hálózták be a rózsaszín krizantémok mentén. Ilyesmije senki másnak nem volt!

A ház körüli udvarban néhány eléggé tisztességes épület mellett voltak rozzant vityillók is. De az igazi barakktelep tőlünk vagy háromszáz méterre, a Negyedik Tverszkaja utca és a Miusz tér közelében terült el: ez volt a Macskafalva. Oda persze nem engedtek el, de hát pont a tilalom tette olyan vonzóvá.

Bolyongások káprázata, terebélyesedő kis világ, változó dimenziók! Riasztó volt eltévedni, de közben épp erre vágytam: hogy újra meg újra átéljem ezt a riadalmat (mi van, ha végleg eltévedtem?), meg az otthonos helyekre való ráismerés örömét. Mind a mai napig élvezem, ha ismeretlen városban eltévedek, igaz, most már térkép van a kezemben…

Macskafalva egyik széle a Pártfőiskolával volt határos. A forradalom előtt a Sanyavszkij Népfőiskola székelt itt, a kultúra otthona. A Pártfőiskola csak úgy vonzotta a korabeli európai kommunista ifjúságot. És persze, a kommunista férjjelöltek révén, vonzotta a helybéli női lakosságot is. Különösen az olaszoknak volt nagy keletje. Itt találta meg élete párját Ljuba barátném, kedvenc parkunkban a Miusz téren. Ma is meg-meglátogatom Milánóban ezt a boldog párost: Giuseppe hamar kiábrándult a kommunista mozgalomból és baloldali újságíró lett, Ljuba meg a Milánói Művészeti Akadémia tanára. Két másik osztálytársamnak is bejött a külföldi házaskarrier: egyikük egy svéd, másikuk egy cseh férjet fogott ki… Az egykori kommunistaneveldében ma a Bölcsészettudományi Egyetem működik.

Gyerekkorom térképén a földrajz elválaszthatatlan a történelemtől, a történelem az élettörténettől. A Miusz tér és a környező utcák (például a Lesznaja, az Erdő utca) térségében valamikor kiterjedt fakereskedés folyt: a tüzelőfától az építkezéshez való faanyagokig mindenféle faárut szállítottak ide. Emlékszem, a legutolsó fatelep Macskafalva mellett volt. Egy nagydarab öreg zsidó, Kupersmit volt a telep főnöke: gyakran megfordult a dédnagyapámnál, hogy megtárgyalja vele a háztűznézés égető kérdéseit. Volt ugyanis egy lánya, ugyanolyan termetes, mint ő maga, akit ideje lett volna már férjhez adni, csak hát nemigen akadt kérő… Nincs már meg a fatelep, eltűnt Macskafalva is. Csak a Miusz park tengeti elárvult életét. Elapadt a szökőkút, elszáradtak a japán törpeakácok a pázsiton. Odavan már a csak kevesek emlékeiben élő Moszkva.

Egyre nehezebb szeretni Moszkvát: gyerekkori otthonom szinte teljesen romokban hever. Nem kellenek már a szatócsboltok, a fatelepek, a kék-fehér csempével kirakott kereskedések, mint a Filippov-féle pékáruda vagy a Kurnyikov. Nem kellenek, és nincs is létjogosultságuk. Ott van helyettük a szupermarket. Fitneszklub az udvaron felöntött korcsolyapálya helyett. Nem kellenek üvegesek, mosónők, ószeresek, házfelügyelők. Ott van helyettük a házkezelőség meg a secondhand. Kihalunk mi is, régi moszkvaiak.

Számold a varjakat

Tegnap reggel a házunk bejáratához érve látom, hogy galambok tolonganak az ajtó körül. Az egyiknek törött a szárnya. Nyomorék. Szegény pára, őt falják fel a macskák legelsőnek. De most igazából nem is a galambokról akarok írni, hanem a varjakról.

Sokáig észre se vettem a távolban zajló életüket. Egyszer csak felfigyeltem rájuk. Drámai jelenet volt: egy nagyra nőtt macskakölyök – pontosabban fiatal macska – felmászott egy kopár, még téliesen csupasz fára, és próbált volna lejutni. Megtörténik az ilyesmi az embergyerekkel is, már megy is fel, a magasba, mielőtt végiggondolná, hogyan fog aztán lejönni. De most egy macskakamaszról van szó: vigyázva fordult meg a vékonyka ágakon, és próbált lemászni.

A macskaféléktől idegen ügyefogyottsággal rakosgatta ide-oda a mancsát, felpúpozta a hátát, forgatta a fejét. Szürke feje, fehér orra a föld felé néz, farka az égre. Nevetségesen ostoba próbálkozás volt a kopár fa ágain egyensúlyozni. Nem csak én figyeltem, az emeletes óvoda rozzant tetejéről odarepült egy varjú, és letelepedett a szomszédos fán. De kiderült, hogy a varjú korántsem egy kíváncsi megfigyelő, hanem prédára leső vadász. Közelebb repült a fiatal macskához, egy fölötte levő ágra. A macska megrettent, fejét kezdte forgatni. A varjú támadásba lendült: lassan közeledett a macskához, az pedig, megsejtve, mi készül, sietősen próbálgatta a mellső mancsával, mennyire erősek az ágak, de nem talált megbízhatót. A varjú már ott ült közvetlenül felette az ágon, figyelte az ideges macskát, valószínűleg a stratégiáját gondolta végig. Aztán rávetette magát az áldozat fejére, hogy kivájja a szemét. A macska suhintott egyet a mancsával, elvesztette az egyensúlyát, és majdnem lezuhant a fáról. De az ellenséget elűzte egy időre. Hosszan néztem ezt a párharcot, de olyan sokáig nem született győztes, hogy elmentem, nem vártam ki a végét.

Azóta nagyon figyelmesen követem a varjakat, különösen, mióta lett egy remek megfigyelőállomásom. Ötödik emeleti lakásom konyhaablaka egyenest a varjúvilágra nyílik: kalandokkal, szövevényes viszonyokkal, civódásokkal, udvarlásokkal, szerelemmel teli világukra.

Zabpelyhet kezdtem szórni az ablakom alatti légkondicionáló tetejére, vagy egyebet, ami kéznél van. Mozdulatlanul állok a függöny mögött, kezdődik a madárles. Igaz, galambok gyakrabban jönnek, ők nem annyira izgatnak, de repülnek ide néha varjak is. Egyik-másikat már arcról ismerem – a feketét, két szürke csík van a hátán, a tarkát, neki kis fekete-fehér foltok vannak a hátán és a szárnyain. Néha összevesznek, néha csókolóznak, vagy elzavarják a vetélytársat az eledeltől. Van egy szerelmespár, őket kevésbé érdekli az eledel, mint a fajfenntartás. Amikor varjak jönnek, nem galambok, rögtön kiteszek nekik valami húsfélét, kolbászt vagy fasírtot. Igaz, ritkán csapunk ilyen ünnepi lakomát, mert nálunk szinte sosincs hús a háznál. A varjak viszont – mint azt már eddig is tudtuk az irodalmi művekből – imádják a sajtot. Így hát egy darabka sajtot rakok kegyes mozdulattal a rögtönzött vályúba. Nagyon hálásak érte. Meghajolnak. Ha beszélni tudnának, okvetlenül azt mondanák: „Köszönöm.”

Az ablakommal szemben lévő nyárfán idén összeszólalkozott három varjú: ott volt a tavalyi fészkük a kétfelé ágazó törzsön, túlélte a telet. És nekiálltak, hogy rendbe hozzák. Mind a hárman együtt. Aztán a tojó kiválasztotta a neki való hímet, és az újdonsült jegyespár kezdte elüldözni a felesleges harmadikat. Az el is tűnt néhány nap múlva. Most csak egy varjú ül a fészekben, egy farok ágaskodik, a másik meg eteti (a nőstény a hímet, vagy fordítva!). Igencsak nagy ételdarabokat hordoz neki a csőrében, nem tudom kivenni, mi lehet. De sejtem, honnan szerzi: van a közelben egy szeméttároló, a gondos családapák (-anyák) szétszedik csőrükkel a műanyag zacskókat, kicibálják belőle a legfinomabb falatokat, és cipelik a fészekbe. Ülök az ablaknál, és nem tudok elszakadni, követem a táplálékszerzést-etetést.

Nemsokára kikelnek a fiókák, és akkor nekilátok számolni a varjakat. Eleinte alig látni őket, aztán nőnek egy kicsit, és már kidugják a fejüket kitátott csőrükkel. A szülők etetik őket, de már nem tudom kivenni, melyik az apa, melyik az anya. Aztán repülni tanítják a fiókáikat – a kicsik néha leesnek, a szülők meg csőrükkel és szárnyukkal lökdösve talpra állítják őket. Eszes, furfangos, családcentrikus jószágok, egyre jobban kedvelem őket.

Régóta közel áll hozzám a reinkarnáció keleti gondolata. Hszing Jun buddhista szerzetes szerint a lélekvándorlás során az Én nem oldódik fel, a személyiség magva változatlanul megmarad, és nem függ attól a testtől, amelyben az Én ideiglenesen tartózkodik. De azt is hozzátette, hogy az ember a „reinkarnáció zavarai” miatt nem emlékszik korábbi életeire: a leélt élet és az új születés közti időszakra – buddhista felfogás szerint – nem kell, hogy emlékezzen az ember. S hogy ez az emlékezet kiiktatódjon, az új ember születése előtt egy angyal ujjával létrehoz egy „ráncot” az orr és a felső ajak között: ez a „feledés ránca”. Igaz, az utóbbi időben sok nő eltávolíttatja ezt a ráncot, de egyelőre nincs tudomásunk arról, hogy e procedúra nyomán helyreáll-e az előző életek elveszett emlékezete.

Ismerek egy hindu legendát is, ami így szól: egy hindu guru húsz éven keresztül meditált egy fa alatt földi halálát várva, miközben következő életére készült. Élete utolsó pillanatában azonban meglátott egy gyönyörű szarvast, belefeledkezett a látványba, azon nyomban meghalt, és szarvasként született újjá.

Ha hinnék ebben a csodás legendában, leginkább varjúként szeretnék újjászületni.

Úgyhogy ha megláttok egy varjút, ne öljétek meg.

Hátha én vagyok.

Tartalom

Előszó

Az igazi nevem

Séta Tyimirjazevkában

Testem térképe

Hegek a testen

Szerelemre vágyva

Gyerekkorom körei

Rongydarabok

Háziszellem

Számold a varjakat

Barátaim, halottaim

Viszonzatlan szerelem

…És akkor jött Szergej Barhin

Keresztény mustra

Angyalmesék

Giga macska esete az angyalokkal

Karácsonyi ajándék

És fentről szólt a zene

A sánta őrangyal

Babák és angyalok

A harmadik cselekedet

Temetői séta

Kirill, Kolka és az angyalok

Dugóban

Hatszor hét

Hét halál

Hét születés

Hét betegség

Hét ikerpár

Hét család

Hét világvége

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Iván Ildikó
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4297 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Cormorant
SIL Open Font Licence