részlet

Sophie Hannah

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Sophie Hannah: Hercule Poirot’s Silent Night
HarperCollins, New York, 2023

Hercule Poirot’s Silent Night © 2023 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Sophie Hannah asserts the moral right to be identified as the author of this work.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

Fordította Gálvölgyi Judit

Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítófotó © Irina Yevtushenko
és hakule / iStock / Getty Images

Hungarian translation © 2023 Gálvölgyi Judit
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978 963 620 249 1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előjáték 1931 szilvesztere

A kísérletem nem sikerült. Letettem a tollat, darabokra akartam tépni a papírt. Végül szabálytalan gömbbé gyúrtam, megcéloztam vele a kandallóban égő tüzet, de mellément.

A szoba túlsó felében ülő Hercule Poirot felnézett a könyvéből, amelyet olvasott.

– Nem megy, mon ami?1

– Csúfos kudarc.

– Tegyen maga elé egy tiszta papírlapot. Nyomban jobb ötletei fognak támadni.

Zöld szemének tekintete ide-oda járt az íróasztala sarkán heverő takaros papírrakás és kudarcos próbálkozásom gyűrött labdacsa között. Az utóbbi csöppet sem illett egyébként tökéletes, rendezett londoni szalonjához.

Tudtam, mit gondol: amikor friss papírért megyek, feltétlenül meg fogom ragadni a lehetőséget, hogy helyrehozzam az általam okozott rendetlenséget. Hercule Poirot nem olyan ember, aki eltűrné, hogy a közvetlen közelében valaki ne a helyén legyen több mint… mennyi ideig? Ha nem teszek semmit, percek vagy talán másodpercek múlva rám fog szólni, hogy csináljak rendet?

Minthogy példamutató vendégnek óhajtottam mutatkozni, gyors voltam. Második próbálkozásomtól a zavaró tárgy a tűzbe került, a helyére. Nem vettem újabb papírlapot, így mentem vissza a karosszékemhez.

– Nem óhajtja ismét megpróbálni? – kérdezte Poirot. – Feladja az elméletét?

– Bizonyos elméletek csak addig látszanak vonzónak, amíg az ember nem próbálja megvalósítani őket – mondtam. Azt a hibát követtem el, hogy megpróbáltam az enyémet vacsora utáni szórakozássá változtatni, de már világos volt, hogy egyáltalán nem lesz belőle semmiféle szórakozás.

– Talán elárulhatná, mire gondolt, ha nem lesz nagy meglepetés…

– Semmiség, igazán. – Nem akartam beszélni róla. – Inkább keresztrejtvényt fejtek.

– Micsoda titkolózás. – Poirot fejcsóválva dőlt hátra ültében. – Amikor titkokra gondolok, mindig emlékezni fogok a lángvörös estélyit viselő Miss Verity Hunt szavaira. Emlékszik, Catchpool?

– Sajnos igen. – Miss Hunt állítólagos bölcs tanácsánál életemben nem hallottam még nagyobb ostobaságot.

Ahogy megjósolható volt, Poirot felidézte a bosszantó bölcsességet, talán azt remélve, hogy provokál vele.

– „Ha az ember el akar titkolni valamit, acélozza meg magát a rá váró megpróbáltatások ellen, aztán tegye közhírré. Nyomban felszabadul.” Szerintem ez igen bölcs gondolat.

– Marhaság – mondtam. – Csak a titkolózástól szabadul meg az ember – amelyet elsősorban azért választott, mert kedvezőbb mindannál, amitől nem szabadulna, ha mindent elárulna: hogy mindig, mindenki zaklassa. Mármint, ha az ember nem sért törvényt. De egy bűnöző, netán egy gyilkos, aligha szabadul meg a hóhértól, ha közhírré teszi, hogy ő a bűnös.

Poirot bólintott.

– Én is egy gyilkosra gondoltam.

Egyikünk sem mondta ki a nevet, amelyre mindketten nagyon is gondoltunk.

– Így igaz – folytatta. – Ha a bűntények már megestek, kibúvóra van szükség az igazságszolgáltatás elkerülése végett. De nem tudom… A szörnyű titok mindenáron való megőrzésének eltökélése nélkül egyáltalán nem lett volna szükség gyilkosságokra.

– Ismételje meg, Poirot. – Azt hittem, rosszul hallom.

– Nyilvánvaló: ha a gyilkos nem vélte volna úgy, hogy megéri elkövetni két gyilkosságot, hogy a titok titok maradjon…

– Teljes tévedés – szakítottam félbe, képtelen voltam nem tiltakozni. Téves kijelentése számomra éppoly tűrhetetlen volt, mint számára a papírgalacsin a földön. – Nem az késztette a gyilkosságokra, hogy attól félt, mások megtudják. Egyáltalán nem.

– Ez meg miféle őrültség? Persze hogy ez volt az indíték.

– Nem, egyáltalán nem.

Poirot tovább értetlenkedett.

– Nem értem magát, mon ami. Talán nem hallotta a saját fülével, amikor a gyilkos kijelentette…?

– Éppen olyan tisztán, mint ön.

Alig több mint egy hete, hogy a gyilkosnak nem kellett már hazudoznia, minthogy Poirot a legapróbb részletekig kifejtette az egész ügyet a maga utánozhatatlan módján. Következtetései minden részletükben hibátlanok voltak, mégis… milyen izgalmas és bosszantó, hogy ekkorát tévedett a miért dolgában – és a tévedése csak most vált kézenfekvővé, nyolc nappal később.

Szemügyre vettem az arcát, szórakozik-e rajtam, de nyomát se láttam ilyesminek. Komolyan gondolta. Rendkívüli.

Egy ideig hallgattam, feltéve, hogy neki van igaza, és én tévedek. Ez hagyományosan így szokott lenni. Előfordulhat, hogy ezúttal másként történik? Minél többet rágódtam rajta, annál biztosabb voltam benne, hogy a norfolki gyilkosságokat, amelyeket Poirot olyan zseniálisan megoldott, nem azért követték el, hogy a gyilkos titka titok maradjon. Aki ezt gondolja, egyáltalán nem érti, mi történt a Szent Walstan Kórházban és a Frellingsloe házban szeptember 8. és karácsony között.

Poirot íróasztalához siettem, és elvettem négy tiszta papírlapot. Eddig leírtam minden esetet, amelyet Poirot megoldott az én (végtelenül gyengécske, de mindig odaadó) segítségemmel. De a norfolki gyilkosságok elmesélésébe még nem kezdtem bele. Eddig a pillanatig úgy éreztem, korai.

Hátravolt még néhány óra a vacsoráig. Normális körülmények között nem kezdek bele egy elmúló esztendő legvégén ilyen fontos dologba, de nem bírtam egy pillanattal se tovább várni. Azt mondtam magamban: Döntse el a bölcs olvasó, vajon a titok megőrzése volt-e az indíték, vagy sem. Aztán fogtam a tollam, és visszamentem az ügy legelejéig…

1931. DECEMBER 19.

1. Egy nem szívesen látott vendég

Poirot-val a pulyka és a kacsa viszonylagos előnyeiről vitatkoztunk éppen, hogy melyikből készüljön a karácsonyi ebéd, amikor kopogtak a Whitehaven Mansionsben lévő lakása szalonjának ajtaján.

– Tessék! – kiáltotta.

Hálás voltam a szünetért. Lesz időm végiggondolni, megtettem-e mindent, amivel sikerül vereséget szenvednem. A pulyka mellett kardoskodtam, de valójában jobban szeretem a kacsát. A hagyomány fontosságába vetett erős hit késztetett arra, hogy önnön ízlésem ellen álljak ki. Minthogy Poirot lesz a karácsonyi ünnep házigazdája, nyilván úgyis az lesz, amit ő akar – erre a következtetésre jutottam, amikor George, Poirot inasa kissé zavartan benyitott.

– Elnézést a zavarásért, uram, de egy hölgy óhajt beszélni önnel. Nincs bejelentkezve, de azt állítja, végtelenül fontos ügyről van szó. Úgy véli, nem várhat, még holnapig sem.

– Elmehetek… – álltam fel.

– Nem, nem, Catchpool. Maradjon. Nincs kedvem ma délután váratlan látogatót fogadni. Észrevettem, hogy az amerikai tőzsde kellemetlenségei óta a legtöbben képtelenek pontosan felbecsülni kellemetlenségeik sürgősségét.

Ugyanezt vettük észre mi is a Scotland Yardnál, mondtam neki.

– Idejönnek, hogy szükségük van Hercule Poirot segítségére. Eh bien,2 türelmesen meghallgatom, és kiderül, hogy valami könnyen megoldható félreértésről van szó: egyszerű pörlekedésről egy üzleti partnerrel vagy ilyesmiről. Nem olyasmiről, ami zavarba hozná vagy szórakoztatná a kis szürke agysejteket.

– Igen. Apróságokat nagyítanak fel, látnak katasztrófának – mondtam, arra az asszonyra gondolva, aki két hete berontott az irodámba, és azt követelte, hogy vizsgáljam ki szemüvege „elrablását”. Másnap telefonált, hogy az ismeretlen gonosztevő a kertészkedéshez viselt kabátja zsebébe dugta; azaz ő maga tette oda, de elfelejtette. „Kérem, tekintse lezártnak az ügyet”, mondta élénken, nem gyanítva, hogy ez volt a szándékom attól fogva, hogy megláttam őt.

Duzzadt bennem az elégedettség, mint mindig, amikor eszembe jutott, hogy már csak két nap, és szabadságra megyek a Scotland Yardtól.

– Mit mondjak Mrs. Surteesnek? – Kérdezte Poirot-tól George. – Így hívják a vendéget: Enid Surtees.

Amint megismételte a nevet, azt szerettem volna, ha másutt lettem volna. Megfeszült a mellkasom. Enid Surtees. Fura… sejtelmem sem volt, ki lehet, de abban tökéletesen biztos voltam, hogy azt szeretném, ha George elzavarná. Hallottam valahol a nevét? Félelem fogott el. Poirot szalonjában meleg volt, mint mindig, de a tarkóm egyszeriben olyan hideg lett, mintha jeges szél fújt volna.

Maradtam ülve. Elvégre nem történt semmi. Egy kétségtelen volt: nem ismertem Enid Surtees nevű nőt.

– Kísérje be, Georges – mondta Poirot. Miután az inas kiment, folytatta. – A maga vonakodása döntött a hölgy javára, Catchpool. Ismeri őt, n’est-ce pas?3

– Nem.

– Ah. Most már kíváncsi vagyok. Az arca másról árulkodik. Nos, hamarosan meglátjuk. Talán összetörte még egy ifjú hölgy szívét – kuncogott.

– Soha életemben nem törtem össze női szíveket.

– Mais ce n’est pas vrai.4 És Fee Spring? Ő…

– Egyes hölgyek szíve összetörik… magától – mondtam. – Ha a szívtörés aktív tevékenység, biztosíthatom, sosem tettem ilyesmit szándékosan.

– Ah. Valóban így gondolja, barátom?

– Egy-két barátságos beszélgetés egy pincérnővel, semmi több, és elkerülhetetlen, ha az ember szeretné, hogy kiszolgálja a kávézójában, és a nő beképzeli magának, mindenfajta bátorítás nélkül, hogy…

Védőbeszédemet George kopogása szakította félbe. Nyílt az ajtó, és bevonult egy nő tengerészkék kalapban, kabátban és sálban. Hatékonyan kibontakozott mindháromból, George felnyalábolta a darabokat a pamlagról, és becsukta maga mögött a szalon ajtaját.

Leesett az állam. Kénytelen voltam olyan méltatlan neszt kiadni, amelyet az ábécé betűi képtelenek pontosan visszaadni.

Poirot felállt, nyújtotta a kezét, amelyet azon nyomban megszorított a dühítő betolakodó. (Hogy ismertem-e őt? Nagyon is!)

– Jó napot, Madame Surtees.

Magas és csontos volt aranyszínű hajjal, szögletes, sápadt arccal, átható kék szemmel. Nem nézett ki, hogy az ő szavait idézzem, „egy nappal sem idősebbnek hatvannál – mert mindig kerültem a napot, látod, Edward. Követhetnéd a példámat, vagy az arcod meg a nyakad olyan ráncos lesz, mint az apádé, negyvenéves korodra.” Valójában jóval közelebb volt a hetvenhez, mint a hatvanhoz. A következő év márciusában készült ünnepelni a hetvenedik születésnapját.

Nem Enid Surtees volt a neve.

– Isten hozott, anyám – mondtam.

– Pardon? – mondta Poirot. – La mère?5 – Felém fordult. – Maga…

– A nevem Cynthia Catchpool, Monsieur Poirot. Edward anyja vagyok, a bűneim miatt. Attól tartok, cselhez kellett folyamodnom, hogy fogadjon. Enid Surtees egy ismerősöm.

Persze. Ezért hallottam már a nevet. Akkor hangzott el, sok másik névvel együtt, amikor anyám agitált, hogy töltsem a karácsonyt vele meg egy csomó vadidegennel egy kis norfolki faluban, amely „tényleg olyan, mintha a világ végén túl lenne, Edward. Elbűvölő.”

Nézetem szerint nem létezik „túl”, ha az ember elérte a világ végét. Ijesztően hangzott. Az utóbbi időben egyre kevésbé szerettem elhagyni Londont. Az élet és az elevenség mintha megállt, de legalábbis levegőért küzdött volna, mihelyt az ember túlságosan messzire tévedt a nagyvárostól.

És az életben nem volt nagyobb kínszenvedés, legalábbis számomra, mint együtt lenni anyámmal. Már így is benne voltam a hagyomány széttörhetetlen csapdájában, hogy vele kellett töltenem a nyári szabadságot Great Yarmouthban. Semmi nem vehetett rá, hogy egy téli megpróbáltatással tetézzem fiúi megpróbáltatásomat. Tudtam, ha egyszer engedek, anyám évről évre el fogja várni tőlem. Tizennyolc éves korom óta nem töltöttem a karácsonyt egyik szülőmmel sem, nem óhajtottam most elkezdeni.

Az első „Nem, köszönöm” mondatomat szemlátomást nem hallotta meg. Anyám lelkesen folytatta hadjáratát, túlharsogta próbálkozásaimat, hogy hangot adjak egyet nem értésemnek. Sorolta, kik lesznek ott, Munby-on-Sea-ben – ezek egyike volt Enid Surtees –, és arról áradozott, milyen csodás karácsonyt fogunk együtt tölteni, olyan játékokat játszva, amelyekről sosem hallottam („Sokkal huncutabb és kihívóbb, mint amilyeneket én tudtam kitalálni!”), méghozzá Anglia legszebb udvarházában.

– Igazán döbbenetes. Egy ékkő! Mondhatni, műalkotás. A Frellingsloe ház, a barátai csak Frellynek hívják… és hamarosan te is az leszel, Edward! A norfolki part legtávolibb csücskében áll, egy meglehetősen drámai szirten. A hátsó ajtótól ösvény vezet le a tengerhez. Számodra tökéletes! Tudom, mennyire szeretsz jéghideg vízbe ugrani. És csodálatos a kilátás a házból. Ellát az ember egészen… a tenger túlpartján lévő országig, bármi legyen is az. – Bizonytalan irányba mutatott. Aztán eltorzult az arca. – Talán az utolsó lehetőséged, hogy lásd Frellyt, drágám.

– Látni egy házat, amelynek eddig a létezéséről sem tudtam, nem különösebb vágyam – mondtam akkor anyámnak.

– Borzasztóan szomorú – folytatta anyám. – Attól tartok, a jó öreg Frelly pusztulásra van ítélve – mert mindenki túlságosan könnyen feladja. Norfolknak azon a részén szörnyen omlik a part. A szirt agyagjával van valami. Nem tudom, miért nem tett senki semmit azért, hogy kicseréljék a rossz agyagot valami másra. Valahol csak akad. Nem haladja meg az emberi észt, hogy rátaláljon, és Munbyba szállítsa. Jó lenne, ha felhagynának a tétovázással, és végre tennének valamit, vagy a szegény Frelly hamarosan a vízbe omlik, és elmossa a tenger. Én elintézném, csakhogy… nem nekem való hely. No és nem értek az agyaghoz. Meg aztán nem tudom, hogy lehetne szóba hozni, rendesen megtárgyalni, ha a családban soha senki sem említi. Pedig folyton gondolnak rá, a nap minden percében. Minden fölött ott lebeg a közeledő tragédia iszonyata. A szakember szerint a Frellynek talán három-négy éve van.

Amit mondott, abból semmi nem hangzott vonzónak – sem a balsors verte ház, amelyet hamarosan elnyelnek a hullámok, sem a fenyegető katasztrófa, amely anyám szerint ott bujkált a veszélyben forgó ház minden repedésében és zugában. Abban a hitben, hogy drámai leírását éppen olyan ellenállhatatlannak tartom, mint ő (nem vette figyelembe, hogy saját elmém és ízlésem van, nem az ő ifjabb, hímnemű változata vagyok csupán), folytatta a Frellingsloe házzal és lakóival kapcsolatos összes finom és fájdalmas részlet felsorolását: a család egyik tagja a rák egy ritka fajtájában haldoklik; a házban két lánytestvér él, akik gyűlölik egymást; a szüleik sosem bocsátanak meg a férjeik szüleinek. (Nem kérdeztem, hogy miért. Túlságosan sok klán túlságosan sok nemzedéke volt érintett. Származáskutatónak kellett volna lennem, hogy kibogozzam.) És a helybeli orvos, aki a Frellingsloe házban lakott, feltehetőleg szerelmes volt a család úrnőjébe, „de legalábbis nem volt szerelmes abba a nőbe, aki az eljegyzett menyasszonya volt. Ez igen sajátos, Edward.” Ugyanakkor a ház úrnőjének, akinek a nevére nem tudok visszaemlékezni (talán ő volt Enid Surtees), „határozottan valami dolga volt” a ház másik lakójával, egy ifjú lelkipásztorral.

Anyám motyogott valamit bizonyos anyagi nehézségről is, amelynek oka titokzatos volt, célzott rá – habár valószínűleg ezért voltak a házban fizető lakók is.

Ahogy hallgattam ezt a megvesztegethetően hangzó zűrös ügyet, amelyet a nyakamba óhajtott zúdítani a teljes karácsonyi szabadság idejére, gyorsan kieszeltem valamit, hogy elhárítsam. Kitaláltam egy korábbi megállapodást, amely rendíthetetlen akadálynak fog bizonyulni: Poirot meghívott, hogy töltsem vele a karácsonyt, mondtam anyámnak. Mi több, elfogadtam. Már mindent elrendeztünk. (Ez kisvártatva igaznak bizonyult, miután tettem egy-két célzást.)

– Ha szabad így mondanom, Madame Catchpool… – Poirot hangjának keménysége éreztette, milyen kellemetlen helyzetben vagyunk. – Sokan nem látnak szívesen olyan látogatót, aki álnéven nyer bebocsátást. Jómagam ilyen ember vagyok.

– Ezért tisztelem – mosolygott rá helyeslőn anyám. – Magam is erősen helyteleníteném. – Leült a tűzhöz legközelebb álló székre. – Sokkal jobban szeretem megmondani az igazat, amikor csak lehetséges, de… nos, tudom, megérti, milyen bonyolult néha az élet, Monsieur Poirot. Ön aztán igen! Elolvastam mindent, amit Edward leírt közös kalandjaikról, így hát tudom, hogy ön is elferdíti néha az igazságot, ha előbbre viszi a dolgát. Ha a valódi nevem adtam volna meg, a fiam rávette volna, hogy elzavarjon. Biztosan nem tud róla, de évek óta kérlelem, hogy találkozhassak önnel. Edward mindenféle kifogást talált, hogy ez miért nem történhet meg. Edward szereti különválasztani a dolgokat. Úgy vélem, Edward szerint ön engem kissé… de trop-nak6 találna, ahogy az ön francia honfitársai mondják.

– Nem vagyok francia, madame, én…

– Szóljunk az emberének, hogy hozzon nekünk teát? – folytatta anyám. Megfordult, és várakozón nézett a szalon csukott ajtajára. – És esetleg némi aprósüteményt? Aztán rátérhetünk az ügyre… mert hamarosan indulnunk kell.

– Hová? – kérdeztem. – És miféle ügyre?

– A karácsonyra. Toporzékolhatsz, ahogy óhajtasz, Edward, de semmit sem tehetsz ellene: te meg Monsieur Poirot, attól tartok, nem tölthetitek együtt a karácsonyt ebben a… szobában. – Felnézett a mennyezetre, majd az ablakra.

Nem tudtam, vajon Poirot lakóhelyének méretét veti-e össze a nagyobb és elegánsabb Frellingsloe házzal vagy a saját otthonával: a hatalmas, nyirkos kenti kúriával, ahol a gyerekkoromat töltöttem, amelynek gerendái akár börtönrácsok is lehettek volna.

– Nem számít – mondta könnyedén. – Bőven lesz még karácsony, amikor azt tehetik, amit akarnak. Edward a saját kedvére szeret tenni, és bizonyára ön is, Monsieur Poirot. Idén azonban velem fogják tölteni a karácsonyt Munby-on-Sea-ben.

Szó sem lehet róla – gondoltam némán és határozottan. A karácsony Poirot-val a Whitehaven Mansionsben az a része volt kéthetes szabadságomnak, amelyet a legjobban vártam.

– Ne akadékoskodj, Edward – mondta anyám. – Mindketten velem jöttök ma délután, miután elfogyasztottuk a teát meg a süteményt. Monsieur Poirot ragaszkodni fog hozzá, mihelyt hallotta a történetemet.

Kíváncsi lettem volna, vajon anyám azt képzeli-e, hogy Poirot süteményféléket fog elővarázsolni az íróasztal fiókjából.

– Quelle historie,7 Madame? Miféle történetről van szó?

– Stanley Niven történetéről – felelte hangsúlyosan anyám, mintha tudnunk kellett volna, kiről van szó. Tudomásom szerint ez a név nem szerepelt azoknak a listáján, akik résztvevői a karácsonyi megpróbáltatásnak. – Mindenkit nagyon elszomorít, ezért elhatároztam, hogy a végére járok – folytatta. – Mit kellett volna tennem? Üldögélni, és nézni az ablakból a véget nem érő, csapkodó hullámokat, amikor tudom, hogy Londonban a fiam annak az embernek a társaságában van (és nyugodtan mondhatom, az egyetlen olyan ember társaságában), aki segíthet nekünk?

Ebből rájöttem, hogy anyám már a Frellingstoe házba költözött jóval karácsony előtt, mivel kenti otthonának ablakából nem voltak láthatók hullámok. Kíváncsi lettem volna, hogy anyám és apám töltenek-e egyáltalán még némi időt ugyanazon fedél alatt. Persze, gondoltam, ezért egyikőjüket sem hibáztatnám.

– Ki az a Stanley Niven? – kérdezte Poirot. – Milyen probléma okozója?

– Ó, a jóember már nem okoz semmi gondot senkinek, de valamikor okozhatott, vagy nem törték volna be a fejét egy súlyos vázával – mondta anyám.

– Monsieur Nivent megtámadták?

– Sőt. Megölték. Egyébként maga Mr. Niven egyáltalán nem fontos. Teljesen idegen, itt is, ott is. Csakhogy azzal, hogy megölette magát ott, ahol (abban a kórteremben), igen nagy problémát okozott egy jó barátnémnak. Lényegében az egész családjának.

Mennyire jellemző anyámra, gondoltam, annak az embernek a halála csak azért számított, mert kínos helyzetbe hozta anyám barátait.

– Monsieur Nivent kórházban gyilkolták meg? – kérdezte Poirot.

– Igen, egy kis faluban Munby-on-Sea mellett, a Szent Walstan Kórházban. Ahol életeket kellene menteni – tette hozzá élesen anyám, mintha Stanley Niven balsorsa bizonyította volna az egész intézmény kártékony mivoltát. – Tudomásom szerint a Szent Walstan személyzetének nincs semmiféle ötlete, amely a gyilkos elcsípéséhez vezethetne, ahogy a norfolki rendőrségnek sincs. – Égre emelte mindkét kezét. – Mindkettő abban reménykedik, majd a másik megoldja. Munbyban fura emberek élnek, Monsieur Poirot. Nem éreznek késztetést, hogy bármit is tegyenek bármilyen ügyben. Talán azért, mert a tengernél élnek. A parton az embernek folyton eszébe jut, hogy nem mehet tovább. – Bólintott, hiszen, mint mindig, tökéletesen egyetértett önmagával. – Mi lehet csüggesztőbb? Az emberélet kénytelen megtorpanni ott, ahol a szárazföld véget ér.

– Hacsak az embernek nincs hajója – mondtam. – Ha annyira utálod a tengerpartot, miért kell minden évben Great Yarmouthba menned?

– Ó, a nyár a norfolki tengerparton egészen más dolog – válaszolta rögvest. – Volna szíves velem jönni Munbyba, Monsieur Poirot? Edwarddal együtt? Olyan nagy szükség van ott önre. Stanley Nivent szeptember 8-án ölték meg, és a rendőrség nem tud többet, mint amit azon a napon tudott. Sajnálatos! Több mint három hónap múltán sincs megoldva az ügy. És Vivienne barátnőm elviselhetetlen aggodalmak közepette él, ami nem tisztességes, mert ahogy mondtam, sem ő, sem mi egyáltalán nem ismertük Mr. Nivent. Ha legalább máshol ölték volna meg… de nem. – Anyám felsóhajtott. – A Szent Walstan Kórház hatos kórtermében gyilkolták meg, amitől szegény Vivienne fölöttébb szörnyű állapotban van.

– De miért, ha nem ismerte ezt a Niven nevű fickót? – kérdeztem. – Miért sújtja le ennyire a barátnődet, hogy abban a bizonyos kórházban történt a gyilkosság?

– Ha most elmesélem, lekéssük a vonatunkat – válaszolta anyám. – Igyekeznünk kell. Mihelyt megittuk a teánkat – pillantott ismét a szalon csukott ajtajára –, indulnunk kell. Úgy értem, ha beleegyezik, Monsieur Poirot. Tegye meg, kérem, biztosítson, hogy ebben az ügyben számíthatok a segítségére!

Jegyzetek

1Barátom. (francia)

2Jól van. (francia)

3Nemde? (francia)

4De ez nem igaz. (francia)

5Az anya? (francia)

6Túl soknak. (francia)

7Milyen történetet? (francia)

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előjáték 1931 szilvesztere

1931. DECEMBER 19.

1. Egy nem szívesen látott vendég

2. Váratlan utazás Norfolkba

3. Érkezés Munbyba

4. Rettegés

5. A Frellingsloe házban

6. Arnold ajánlata

7. Beszélgetés Vivienne Laurier-val

8. A vacsora

9. Udvari kilátás

1931. DECEMBER 20.

10. Poirot rossz álma

11. A két nyom

12. Két fürdőzés meg egy lista

13. Mackle felügyelő saját keze

14. Két karácsonyfa

15. A Duluth házban

16. Még több karácsonyfa

17. Az ajtók és „Fejét bevernie” úr

18. Fa a könyvtárszobában

19. Megválaszolatlan kérdések

20. Az erkölcstani játék szabályai

21. A valós minta

22. Jegyzetek

1931. DECEMBER 21.

23. A kórházban

1931. DECEMBER 22.

24. Gyilkosságfelderítő olaj

25. Poirot nyugtalan éjszakája

1931. DECEMBER 23.

26. Mély, álomtalan alvás

27. Boldog emberek halála

28. Öröm és bűntudat

29. Indítékok és alibik

30. A törött üveg rejtélye

31. Udvarok újra

32. Várakozás

33. Teljesített küldetés

34. Emberi tárgyak

35. Rejtőzködés

36. A második gyilkosság magyarázata

1931. DECEMBER 24.

37. Levél a zsebemben

1931. DECEMBER 25.

38. Az erősebb igazság

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License